Номер провадження 2/754/2448/26
Справа №754/12877/25
РІШЕННЯ 
Іменем України

10 червня 2026 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:
головуючого - судді Скрипки О.І.,
при секретарі Моторенко К.О., 
за участю
представника відповідача Петренко І.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватний заклад загальної середньої освіти «Новий рівень» про стягнення грошових коштів, -
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення грошових коштів.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03.06.2020 року між нею та відповідачем було укладено договір нерухомого майна № 34/06/20, за умовами якого вона передала відповідачу в оренду вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення площею 1000.00 кв.м. на першому поверсі будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , під освітньо-спортивні послуги строком до 01.11.2022 року зі сплатою орендної плати в розмірі 160 000,00 грн.
Як зазначає позивач, протягом строку дії договору відповідачем порушувався обов`язок щодо повноти та своєчасності сплавляння орендних платежів, внаслідок чого за період з грудня 2020 року по березень 2021 року виникла заборгованість в розмірі 520 000,00 грн. У зв`язку із систематичним порушенням відповідачем грошового зобов`язання 01.04.2021 року між ними було укладено договір про розірвання договору, який припинив свою силу 06.04.2021 року. Також, відповідач зобов`язався повернути приміщення та сплатити заборгованість у повному обсязі. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, суму боргу в розмірі 520 000,00 грн. не сплатив, внаслідок чого нараховано 3 % річних в розмірі 70 717,92 грн., інфляційні втрати в розмірі 380 861,71 грн., а також нараховано пеню в розмірі 736 721,13 грн., яку позивач просить стягнути частково в розмірі 436 721,13 грн. Загальний розмір заборгованості відповідача становить 1 408 300,76 грн.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги, стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судові витрати.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 11.08.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
04.11.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача Кеби А.В. У даному відзиві представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині заявлених позивачем штрафних санкцій. При цьому представник відповідача звернула увагу на те, що 01.04.2021 року відповідачем було написано розписку, за якою сторонами було погоджено строк - 06.10.2021 року, до якого відповідач мав сплатити суму заборгованості за Договором. Однак, як вбачається з позовної заяви, позивачем всі штрафні санкції (пеня, 3% річних та втрати від інфляції) розраховані, починаючи з 08.12.2020 року, що суперечить досягнутим сторонами домовленостям. За таких обставин, на думку представника відповідача, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій (пені, 3% річних та втрат від інфляції) за період з 08.12.2020 року по 06.10.2021 року не підлягають задоволенню за їх необґрунтованістю. 
Крім того, представник відповідача зазначила і про неможливість відповідача розрахуватись з позивачем в домовлений строк, оскільки з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року на всій території України було введено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARSCoV-2. В подальшому, а саме указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні з 24.02.2022 року запроваджено воєнний стан, який неодноразово продовжувався Указами Президента України. Воєнний стан в Україні триває до цього часу. Саме карантин, а в подальшому повномасштабна військова агресія російської федерації проти України та введення в Україні воєнного стану унеможливили для відповідача проведення з позивачем розрахунків у строки, які між ними погоджувались. Відповідачем вживались всі залежні від нього заходи для того, аби розрахуватись з позивачем, сплативши заборгованість за Договором, однак за тих обставин, що склались (карантин, воєнний стан, масовий виїзд людей з дітьми за кордон, неможливість отримання позики/кредиту), для відповідача погашення перед позивачем боргу було неможливим. Крім того, як чинним законодавством, так і умовами договору передбачена можливість звільнення сторони Договору від відповідальності за неналежне виконання зобов`язання у випадку, якщо це було наслідком дії форсмажорних обставин і представником відповідача звернуто увагу суду на те, що Договором, який укладено між сторонами, передбачено звільнення від відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобов`язань по Договору у випадку настання форс-мажорних обставин, які виникли після підписання Договору оренди та робить виконання цього Договору неможливим. Торгово-промисловою палатою України було оприлюднено лист №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, яким засвідчено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/ обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (копія листа додається). Відтак, Торгово-промислова палата України підтвердила, що обставини з 24.02.2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами, як для суб`єктів господарювання, так і для населення. Лист Торгово-промислової палати України є належним підтвердженням форсмажорної обставини, а питання стосовно існування на території України надзвичайних обставин, а саме введення воєнного стану, що неодмінно впливає на спроможність своєчасного ведення розрахунків та обмежує безперешкодне провадження господарської діяльності, є загальновідомим та нормативно врегульованим. Це означає, що введення воєнного стану на території України є форсмажором та є підставою для звільнення сторін за Договором від відповідальності за порушення взятих на себе договірних зобов`язань. Підсумовуючи вищезазначене, представник відповідача вважала, що за наведених вище обставин наявні підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання на підставі ч. 1 ст. 617 ЦК України, оскільки неможливість відповідача виконати перед позивачем свій обов`язок щодо сплати орендної плати обумовлена введенням на території України карантину та повномасштабною військовою агресією російської федерації проти України. Відповідні обставини виникли поза волею відповідача, були невідворотними та беззаперечно перешкоджали йому виконати взяті на себе раніше зобов`язання. За таких обставин, представник відповідача просить відмовити позивачу в задоволенні вимог про стягнення штрафних санкцій (пені, індексаційних затрат та 3% річних), звільнивши його в такий спосіб від відповідальності на підставі ч. 1 ст. 617 ЦК України. Крім того, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 суд може зменшити загальний розмір відсотків річних та пені за час прострочення грошового зобов`язання. За обставин даної справи, на думку представника відповідача, існують законні та обґрунтовані підстави для звільнення відповідача від відповідальності за неналежне виконання зобов`язання щодо сплати орендної плати, оскільки таке виконання напряму пов`язане з форс-мажорними обставинами, що передбачено як нормами чинного законодавства України, так і умовами укладеного між сторонами Договору. 
Представник відповідача також зауважила, що згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому слід враховувати, що правила ч. 3 ст. 551 ЦК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. При вирішенні даної справи представник відповідача просила врахувати засади справедливості, добросовісності, розумності як складові елементи загального конституційного принципу верховенства права, закріплені у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 551 ЦК України. Виходячи з принципів розумності, справедливості, пропорційності та верховенства права, та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, зважаючи, що розмір заявленої позивачем пені складає 436 721, 13 грн., представник відповідача вважає, що наявні підстави для зменшення розміру неустойки до 1%, тобто до 4367, 21 грн. 
З урахуванням наведеного, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог, а у випадку стягнення з відповідача на користь позивача неустойки (пені) - зменшити її розмір до 1% від заявленої до стягнення суми.
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник Вага Ю.В. не з"явилися, при цьому представник позивачки звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивачки, позовні вимоги підтримує в позвному обсязі та просить задовольнити. Суд вирішив проводити розгляд справи у відсутності позивачки та її представника.
В судовому засіданні представник відповідача Петренко І.Л. просила відмовити в задоволенні позову. 
Заслухавши думку представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи з внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 03.06.2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Центр розвитку дітей «Кроха» початкова школа «Новий рівень» (на даний час - ТОВ «Приватний заклад загальної середньої освіти «Новий рівень») було укладено договір оренди нерухомого майна № 34/06/20, за умовами якого позивач передала відповідачу в оренду вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення площею 1000.00 кв.м. на першому поверсі будівлі за адресою: АДРЕСА_1 під освітньо-спортивні послуги строком до 01.11.2022 року зі сплатою орендної плати в розмірі 160 000,00 грн.
Відповідно до п.4.1 договору, у разі несплати орендарем платежів у термін згідно п.3.1 цього договору, орендар сплачує орендодавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення, включаючи день оплати, на підставі письмової претензії орендодавця. 
Згідно п.4.3 договору, жодна сторона не несе відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобов`язань по договору у випадку настання форс-мажорних обставин, які виникли після підписання договору оренди та робить виконання цього договору неможливим.
Якщо такі обставини безпосередньо вплинули на виконання обов`язків в строк, встановлений цим договором, то строк виконання зобов`язань постраждалою стороною буде продовжений на строк, який дорівнює строку дії обставин непереборної сили.
За п.4.4 договору, постраждала сторона зобов`язана повідомити протягом 10 робочих днів іншу сторону в письмовому вигляді про настання таких форс-мажорних обставин (надавши при цьому докази їх існування, підтверджені законодіючими документами).
01.04.2021 року між сторонами було укладено договір про розірвання договору оренди нерухомого майна № 34/06/20 від 03.06.2020 року, за умовами якого сторони домовились з 06.04.2021 року достроково припинити дію договору оренди нерухомого майна. 
З матеріалів справи також вбачається, і даний факт визнано відповідачем, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань зі сплати орендної плати за період з грудня 2020 року по березень 2021 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 520 000,00 грн. 
Розмір вказаної суми відповідачем не оспорювався. 
Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просила стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також 3 % річних в розмірі 70 717,92 грн., інфляційні втрати в розмірі 380 861,71 грн., а також пеню в розмірі 436 721,13 грн.
Сторона відповідача заперечувала проти позовних вимог в частині інфляційних втрат, 3 % річних та пені, вважаючи, що наявні підстави як для зменшення розміру, так і для звільнення від сплати вказаних сум.
Зважуючи доводи сторін, суд керується наступними нормами права.
Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 530 ЦК України, передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимогвідповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з приписами статей 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно ч.1 ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк
Статтею 762 ЦК України визначено, що за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.
Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму.
Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна.
Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.
Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
З урахуванням вказаних норм, суд приходить до висновку про те, що під час судового розгляду знайшов своє підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди, в зв`язку із чим з відповідача на користь позивача належить стягнути суму заборгованості в розмірі 520 000,00 грн., а тому суд задовольняє позовні вимоги в цій частині.
Щодо стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань суд зазначає наступне.
Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц.
Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставістатті 625 ЦК Українивиникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Відповідач досі не виконав свої зобов`язання за договором оренди, що є підставою для стягнення з нього сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, які обраховуються з моменту невиконання своїх зобов`язань щодо сплати кожного з платежів за договором оренди.
Відповідно до правової позиції, висловленої в пункті 65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року № 910/3831/22, нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625Цивільного кодексуУкраїни є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.
Відповідно до позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 22 вересня 2020 року (справа № 918/631/19), приписи статті 625ЦК поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Цією ж постановою детально визначено порядок розрахунку інфляційних втрат на підставі відповідних індексів інфляції. Дану позицію суд вважає необхідним застосувати й у вказаних правовідносинах.
Три відсотки річних та інфляційні втрати розраховані позивачем за період з 08.12.2020 року по 06.08.2025 року на суму заборгованості у розмірі 520 000,00 грн. та розмір 3% річних становить 70 717,92 грн., а інфляційних нарахувань 380 861,71 грн.
Суд погоджується з розрахунками інфляційних втрат та 3% річних, наведеними позивачем, оскільки вони проведені відповідно до вищевказаної постанови, відповідачем в частині порядку нарахування не оспорені і не спростовані.
З приводу наведених доводів представника відповідача ОСОБА_2 щодо зменшення інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає таке.
Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.
Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 904/4334/22, від 24 січня 2024 року у справі № 917/991/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05 листопада 2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22.
З огляду на наведені доводи представника відповідача про те, що суд за певних обставин може зменшити розмір інфляційних втрат, є необґрунтованими.

Крім того, суд звертає увагу, що в постанові Великої палати Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) викладено висновок про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
З огляду на наведені у цій постанові висновки, для забезпечення передбачуваності правозастосовчої практики Велика Палата Верховного Суду конкретизувала правовий висновок, викладений в її постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) та зазначила, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитору разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Такі ж висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24.
Отже, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в розмірі 70 717,92 грн. та інфляційних нарахувань у розмірі 380 861,71 грн., нараховані за період з 08.12.2020 року по 06.08.2025 року, відповідно є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
При цьому судом відхиляються і посилання представника відповідача на домовленість, викладену у розписці від 01.04.2021 року, за яким, на її думку, було змінено строк виконання зобов`язань, оскільки вказана розписка складена фізичною особою, без зазначення реквізитів відповідача і її неможливо ідентифікувати як зобов`язання саме відповідача, як юридичної особи, перед позивачем. Угода ж про розірвання договору оренди жодних умов щодо строку сплати заборгованості з орендної плати не містить.
Щодо вимог про стягнення пені у розмірі 436 721,13 грн. суд дійшов наступних висновків.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).
За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі.
Не виключається забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі організаційного договору (зокрема, попереднього); недоговірних зобов`язань, що не характерно, проте положеннями статті 549 ЦК не виключається; позитивних та негативних зобов`язань. Як правило, неустойка встановлюється для забезпечення позитивних зобов`язань, які передбачають вчинення певних дій (передача речі, сплата грошовитих коштів та ін.). Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Негативні зобов`язання можуть бути забезпечені тільки за допомогою штрафу, адже після порушення такого зобов`язання необхідність стимулювати його виконання шляхом нарахування пені, як це може мати місце при позитивних зобов`язаннях, не призведе до очікуваного результату, тобто його виконання (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21)).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2023 року у справі № 709/1320/21 (провадження № 61-7203св22)).
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (абзац перший частини другої статті 551 ЦК України).
Відповідно до п.4.1 договору, у разі несплати орендарем платежів у термін згідно п.3.1 цього договору, орендар сплачує орендодавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення, включаючи день оплати, на підставі письмової претензії орендодавця. 
Позивачем здійснено розрахунок пені відповідно до умов договору оренди і за період з 08.12.2020 року по 06.08.2025 року загальний розмір пені становить 736 721,13 грн. Позивач просить стягнути з відповідача частину пені в розмірі 436 721,13 грн.
Представник відповідача просила зменшити розмір пені до 1 % від суми, заявленої до стягнення, посилаючись, зокрема, на форс-мажорні обставини, внаслідок яких виникла заборгованість, а також принципів розумності, справедливості та пропорційності. 
Так, у разі якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).
Отже, зміст частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Такий висновок зробили Верховний Суд України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року в справі № 703/1181/16-ц (провадження № 14-442цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, провадження № 12-79гс19 (пункт 8.24) та від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18 (пункт 85)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.04.2023 при розгляді справи №199/3152/20 не вбачала підстав для відступу від цих висновків.
Позивачем заявлено до стягнення пеню в розмірі 436 721,13 грн., що не перевищує розмір основного зобов`язання.
Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Аналогічна за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 918/116/19.

Водночас, норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких судом може бути зменшено штрафні санкції, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності та з дотриманням принципів розумності, справедливості та пропорційності.
За змістом зазначених норм, які суд вважає за можливе застосувати під час розгляду питання щодо можливості зменшення нарахованих відповідачу штрафу та пені, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної суми таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми неустойки пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам.
Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, які регулюють можливість зменшення судом нарахованих штрафних санкцій, у тому числі статті 551 Цивільного кодексу України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19 від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20.
Зменшення заявлених санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною свої зобов`язань, кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно зі статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.
Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення штрафу, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань, передбачених статтею 230 Цивільного кодексу України, санкцій за порушення грошового зобов`язання є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань.
Так, відповідачем не надано жодних доказів існування форс-мажорних обставин, які б перешкоджали йому здійснювати виплати позивачу орендної плати за грудня 2020 року та по день звернення позивача до суду 08.08.2025 року. 
Верховний Суд у постанові від 06.06.2023 року у справі № 911/682/21 вказав, що «у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу».
У рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вказано, що істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу (статті 551 ЦК України) вважаються, зокрема: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. А, як вказувалось попередньо, правове призначення неустойки є виконання боржником основного зобов`язання.
З наведеного випливає, що у разі виконання боржником основного зобов`язання належним чином та в повному обсязі, враховуючи компенсаційний характер неустойки, суттю якого є стимулювання боржника до сплати саме основного зобов`язання, суд має право зменшити розмір заявленої неустойки, а одним із визначальних факторів, який слід враховувати при вирішені питання зменшення штрафних санкцій за рішенням суду, є «ступінь виконання основного зобов`язання боржником».
Як вбачається з матеріалів справи відповідачем, на дату ухвалення судом судового рішення, основна сума боргу зі сплати орендної плати, яка виникла у 2020-2021 роках, не сплачена, тому відсутні підстави для зменшення розміру заявленої неустойки (пені).
Щодо посилання відповідача про те, що підставою для зменшення розміру пені за прострочення виплати орендної плати є введення карантину та повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України.
Так, відповідно до п.4.3 договору, жодна сторона не несе відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобов`язань по договору у випадку настання форс-мажорних обставин, які виникли після підписання договору оренди та робить виконання цього договору неможливим.
Якщо такі обставини безпосередньо вплинули на виконання обов`язків в строк, встановлений цим договором, то строк виконання зобов`язань постраждалою стороною буде продовжений на строк, який дорівнює строку дії обставин непереборної сили.
За п.4.4 договору, постраждала сторона зобов`язана повідомити протягом 10 робочих днів іншу сторону в письмовому вигляді про настання таких форс-мажорних обставин (надавши при цьому докази їх існування, підтверджені законодіючими документами).
Відповідачем не надано жодних доказів того, що він в порядку, передбачено вказаними пунктами договору, повідомляв позивача про настання форс-мажорних обставин, а також не надав відповідних доказів неможливості виконання зобов`язань як у зв`язку із введенням карантину, так і в зв`язку із введенням воєнного стану. 
Так, 24 лютого 2022 року розпочалося повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено військовий стан, який триває дотепер.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 1364, якою визначено механізм формування єдиного переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.
Згідно листа Торгово-промислової палати України (ТТП України) від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України.
Той факт, що ТПП України засвідчила відповідну форс-мажорну обставину сам собою не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.
Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання. При цьому, наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 910/8580/22.
Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15 червня 2018 року у справі № 915/531/17, від 26 травня 2020 року у справі № 918/289/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 913/785/17, від 30 листопада 2021 року у справі № 913/785/17, від 07 червня 2023 року у справі № 906/540/22).
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 910/7679/22 сертифікат ТПП України не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом або договором.
Лист ТПП України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 є документом загального інформаційного характеру, цей лист не може вважатися сертифікатом ТПП України, виданим відповідно до положень ст.14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні» і не є доказом настання форс-мажору (обставин непереборної сили) для певного суб`єкта господарювання у конкретному зобов`язанні. Водночас Верховний Суд звертає увагу, що навіть за відсутності сертифіката ТПП України, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливість доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором.
У даній справі відповідачем не надано жодних доказів існування форс-мажорних обставин, які б перешкоджали йому здійснювати виплати орендної плати, тобто належними, достатніми та допустимими доказами відповідачем не доведено факту існування незалежних від нього причин, які перешкоджали йому виконати передбачений договором сторін обов`язок з виплати позивачу орендної плати за 2020-2021 роки та по 08.08.2025 року. 
Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання зі сплати орендної плати за 2020-2025 роки станом на 08.08.2025 в розмірі 436 721,13 грн., підстави для зменшення якої відсутні, а тому позов в цій частині також підлягає задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем достатньо обґрунтовано та наведено достатньо доказів на підтвердження її позовних вимог, в зв`язку з чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Інші доводи сторони відповідача на висновки суду не впливають і підстав для відмови у задоволенні позовних вимог повністю або частково не дають. 
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 15 140,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 158, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватний заклад загальної середньої освіти «Новий Рівень», код ЄДРПОУ 43609856, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , суму заборгованості з орендної плати в розмірі 520 000,00 грн., 3 % річних в розмірі 70 717,92 грн., інфляційні втрати в розмірі 380 861,71 грн., пеню в розмірі 436 721,13 грн., а всього 1 408 300,76 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 140,00 грн.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: