Справа № 535/1195/25
Провадження № 2/535/124/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року Котелевський районний суд Полтавської області у складі
головуючого – судді Мальцева С.О.
секретар судових засідань Білик Н.О.
за участі сторін :
представника позивача - адвоката Лазаренко О.М.
представника відповідача - адкоката Ткаченко С.В.
відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, третя особа: Приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Лапочка Раїса Олексіївна,-
установив:
10 грудня 2025 року позивач ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Лазаренко О.М. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якій просять визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 18 вересня 2023 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Лапочкою Р. О. за реєстровим №1732.
У позові позивач зазначає, що вона - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , була власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Котелевською державною нотаріальною конторою Полтавської області 18 листопада 1994 року за реєстровим № 2013. 18 вересня 2023 року між нею та її сином, ОСОБА_3 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняв у дар належну ОСОБА_2 трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 житловою площею 44,4 кв.м., загальною площею 69,3 кв.м., який було посвідчено приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Лапочкою Р. О. за реєстровим № 1732. Мотивує позов тим, що ОСОБА_2 є особою похилого віку, на момент вчинення оскаржуваного правочину їй було 80 років. Починаючи з 2017 року стан здоров?я позивача значно погіршився. 04 травня 2017 року позивача госпіталізовано до Котелевської ЦРЛ де вона перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом гострий інфаркт міокарду, розповсюджений передньо- базальний, кардіогенний шок, трамболізис. 17 березня 2022 року ОСОБА_4 було госпіталізовано та встановлено діагноз хронічна серцева недостатність. За станом здоров?я вона потребує стороннього догляду і матеріальної допомоги, у зв?язку із чим мала намір укласти договір довічного утримання. Позивач не мала наміру дарувати квартиру та вважала, що між нею та відповідачем було укладено договір довічного утримання, за умовами якого її буде забезпечено довічним утриманням та доглядом до смерті. Відповідач запевнив позивача, що про умови, щодо довічного догляду та утримання, вони домовились, необхідно лише нотаріально оформити домовленість.Указує що дана квартира є її єдиним житлом де вона має змогу проживати. Після укладення договору дарування позивач продовжувала та продовжує проживати у даній квартирі, передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри ОСОБА_5 на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Відповідач після укладення договору дарування деякий час допомагав позивачу. Проживав та був зареєстрований за даною адресою, що в свою чергою, створювало для позивача беззаперечне враження, що відповідач здійснює за нею догляд відповідно до умов договору довічного утримання. Про те, що укладено було договори дарування, а не договір довічного утримання, позивач дізналася тільки після конфлікту з відповідачем в липні 2025 року, під час якого, останній повідомив, що власником квартири є він. Позивачка зазначає, що помилялася щодо правової природи правочину,адже договір дарування є вкрай невигідним для неї, іншого житла вона не має, потребує сторонньої допомоги та підтримки, проте відповідач цього не виконує.
Саме з цих підстав просить визнати недійсним Договір дарування квартири від18 вересня 2023 року.
Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 12.12.2025 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, третя особа: Приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Лапочка Раїса Олексіївна.
Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 12.12.2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено повністю. У порядку забезпечення позову накладено заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2798165953080. 
Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 21.01.2026 рокузакрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У ході розгляду справи відповідач ОСОБА_3 , через свого представника- адвоката Ткаченко С.В., надали до суду 25.12.2025 року через «Електронний суд» відзив на позов ,за змістом якого заперечують проти заявлених вимог повністю, не визнає обставини, які наведені в позові про наявність помилки з боку позивачки при укладені спірного договору щодо правової природи правочину та його правових наслідків. Мотивуючи, що позивачка обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним з підстав встановлених ст. 203 ЦК України та ст.229 ЦК України (помилка щодо правової природи правочину, в силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін, зобов`язана довести наступні обставини: позивачка особисто підписуючи - 18.09.2023 року (момент вчинення правочину) в нотаріальній конторі у приватного нотаріуса Лапочка Р.О., спірний договір, дійсно помилялася щодо правової природи правочину та його правових наслідків та думала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування. При цьому, посилається що позивачка не надала жодного доказу на підтвердження існування будь-якої домовленості з відповідачем про її довічне утримання, а також тих обставин, що на час укладення договору дарування вона помилялася щодо дійсних прав та обов`язків відповідача за вказаним договором та природи правочину. Також стверджує що після посвідчення договору, його оригінальний примірник зберігався і до цього часу перебуває у спірній квартирі у позивачки так як, у відповідача з матір`ю, до моменту подання цього позову не було жодних спорів. Наведене спростовує факти наведені в позові, що позивачка дізналася, що підписала договір дарування лише після конфлікту з відповідачем в липні 2025 року, оскільки примірник спірного договору з самого початку був у розпорядженні позивачки. Виписки та медичні обстеження: епікриз від 2017 року, де вказано, що пацієнт виписаний з позитивною динамікою інфаркту міокарду; ендоскопічне обстеження від 2018 року; томографія від 2018 року; консультативні висновки за 2018 роки; направлення за 2018 рік; виписка за 2022 рік, де вказано, що позивачка перебувала на лікуванні з 17.03.2022 по 24.03.2022 року. Вказані медичні документи є неналежними доказами оскільки не містять жодної інформації щодо заявлених позивачкою обставин: не свідчать про її потребу в постійному сторонньому догляді та не підтверджують стан здоров`я на момент підписання сторонами договору, що мало місце у 2023 році, а головне не містять жодної інформації щодо головної обставини, яку має довести позивачка: наявність помилки щодо природи правочину. Вважає, що позивачем не було доведено недійсності правочину, оскільки письмові докази подані позивачкою не пов`язані з фактами, які входять до предмету доказування зі сторони позивача, а саме наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення (а.с. 51-55). 
Представником позивача – адвокатом Лазаренко О.М., до суду 07.01.2026 року через «Електронний суд була надана відповідь на відзив, у якій було звернуто увагу на ті обставини, що дана спірна квартира є єдиним житлом позивача – ОСОБА_2 , де вона має змогу проживати. Після укладення договору дарування позивач продовжувала та продовжує проживати у даній квартирі, передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри ОСОБА_2 на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Ключі та документи на квартиру залишалися у позивача. Дану обставину відповідач визнає, зазначаючи , що після посвідчення договору дарування, його оригінальний примірник зберігався і до цього часу перебуває у позивача. Окремо, вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що, як на момент укладення оспорюваного договору дарування, так і на даний час, ОСОБА_2 , зареєстрована у вказаній вище спірній квартирі (що підтверджується Витягом доданим до позовної заяви), сплачувала та продовжує сплачувати плату за комунальні платежі, особові рахунки за комунальні послуги не перереєстровувалися/змінювалися, а залишилися за ОСОБА_2 . Наявність чи відсутність помилки під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначити не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й з такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Позивач не мала наміру дарувати квартиру та вважала, що між нею та відповідачем було укладено договір довічного утримання, за умовами якого її буде забезпечено довічним утриманням та доглядом до смерті (а.с. 76-80).
У відкритому судовому засіданні представник позивача - адвокат Лазаренко О.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав викладених у позові та відзиві на позовну заяву, а також на підставі наданих доказів та просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 18 вересня 2023 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Лапочкою Р. О. за реєстровим №1732.
У відкритому судовому засіданні представник відповідача - адвокат Ткаченко С.В., позовні вимоги не визнала повністю, підтримала заперечення проти позову , які викладені письмово у відзиві на позов. Просила врахувати, що під час оформлення договору дарування нотаріус роз`яснювала суттєві умови договору та з`ясовувала,чи розуміє позивач,що після укладання договору дарування будинок вже їй не належатиме,на що вона відповідала стверджувально, оспорюваний договір дарування за формою і змістом відповідає вимогам щодо таких правочинів, його укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом, який встановив особи сторін, перевірив їх дієздатність і наявність волевиявлення позивача, як дарувальника, що підтверджується положеннями договору та особистим підписом позивачки у спірному договорі навпроти слова – «Дарувальник» в розділі «Підписи».Зазначила що позивачка не надала жодного доказу на підтвердження існування будь-якої домовленості з відповідачем про її довічне утримання, а також тих обставин, що на час укладення договору дарування вона помилялася щодо дійсних прав та обов`язків відповідача за вказаним договором та природи правочину. просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Крім цього, посилалась та те, що обставини ,визначені у позовній заяві як підстава недійсності правочину,а саме помилка позивача у правовій природі договору дарування, який вона начебто вважала під час укладання договором довічного утримання,об`єктивного підтвердження під час розгляду справи не знайшли та спростовані письмовими доказами, показаннями свідків, зокрема, нотаріуса про обставини його нотаріального посвідчення.
У відкритому судовому засіданні відповідач - ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав повністю, підтримав заперечення проти позову, які викладені його представником письмово у відзиві на позов. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
У судовому засіданні 12.04.2026 року приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Лапочка Раїса Олексіївна зазначила, що до вчинення правочину, нею було проведено розмову між сторонами для встановлення однакового розуміння значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Сторонам було роз`яснено зміст правочину, а також наслідки його вчинення, встановлено здатність сторін усвідомлювати значення своїх дій з укладення договору дарування, встановлено відповідність волі і волевиявлення кожної із сторін, встановлено відсутність у кожної із сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Було перевірено дієздатність дарувальника та обдарованого. Сумнівів, що дарувальник не усвідомлювала значення своїх дій, зміст (умови) та правові наслідки вчиненого правочину з дарування, у нотаріуса не було. Вважає, що ОСОБА_2 вільно, свідомо, добровільно розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного так і психологічного підписала даний договір, який наразі оспорює.
Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши учасників справи та їх представників, допитавши свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений не обґрунтовано, не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Двох - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно матеріалів справи судом установлено, було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 18 вересня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Лапочкою Р. О. за реєстровим №1732.
Договір підписаний особисто дарувальником  ОСОБА_2 та обдаровуваним  ОСОБА_3 , про що свідчить наявність підпису від їх імені у відповідній графі договору та не оспорювалось під час розгляду справи.
Позивачка не заперечувала проти наступних обставин: що вона дійсно була в нотаріальній конторі приватного нотаріуса Лапочка Р.О.; що вона особисто підписувала договір в нотаріальній конторі приватного нотаріуса Лапочка Р.О., який стосувався спірної квартири; договір в нотаріальній конторі приватного нотаріуса Лапочка Р.О., підписувала позивачка та її син – відповідач у справі.
Оспорюваний договір дарування за формою і змістом відповідає вимогам щодо таких правочинів, його укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом, який встановив особи сторін, перевірив їх дієздатність і наявність волевиявлення позивача, як дарувальника, що підтверджується положеннями договору та особистим підписом позивачки у спірному договорі навпроти слова – «Дарувальник» в розділі «Підписи». У розділі 1 спірного договору «Предмет договору» чітко зазначено, що позивачка подарувала, а відповідач прийняв у дар квартиру. Останнім положенням договору після якого вже слідують підписи сторін було наступне: «Текст цього договору нами прочитано. Ми учасники правочину, не маємо заперечення щодо кожної з умов правочину, тобто однаково розуміємо значення, умови правочину та його правові наслідки для кожної із сторін».
Свої доводи про недійсність цього правочину представник позивача у позовній заяві та в судовому засіданні обґрунтувала з посиланням на ті обставини,що під час нотаріальної процедури укладання договору дарування позивачка помилково вважала ,що укладає договір довічного утримання ,тобто уклала оспорюваний договір внаслідок помилки.
Відповідно до роз`яснень п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
На підтвердження цих обставин представник позивача посилалася на показання свідків, допитаних в судовому засіданні, а також письмові матеріали щодо стану здоров`я позивачки .
З матеріалів щодо стану здоров`я позивача убачається, що виписки та медичні обстеження ОСОБА_2 : епікриз від 2017 року, де вказано, що пацієнт виписаний з позитивною динамікою інфаркту міокарду; ендоскопічне обстеження від 2018 року; томографія від 2018 року; консультативні висновки за 2018 роки; направлення за 2018 рік; виписка за 2022 рік, де вказано, що позивачка перебувала на лікуванні з 17.03.2022 по 24.03.2022 року, а також висновок ЛОРа від 18.07.2025 року , з рекомендацією консультації сурдолога (слухопротезування).
Аналізуючи докази,суд дійшов висновку, що вони підтверджують похилий вік та наявність у позивача певних захворювань, не пов`язаних з вадами розумової діяльності. Вказані медичні документи є неналежними доказами оскільки не містять жодної інформації щодо заявлених позивачкою обставин: не свідчать про її потребу в постійному сторонньому догляді та не підтверджують стан здоров`я на момент підписання сторонами договору, що мало місце у 2023 році, а головне не містять жодної інформації щодо головної обставини, яку має довести позивачка: наявність помилки щодо природи правочину
Показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , про обставини оформлення документів на спірний будинок на відповідача не є змістовними, стали відомі свідкам зі слів позивачки нещодавно , та не узгоджуються з тими підставами, якими обґрунтовано позов. 
Аналізуючи досліджені докази у сукупності, суд дійшов висновку, про те,що позивач ОСОБА_2 на час укладання оспорюваного договору була достеменно обізнана як про його правову природу, так і про наслідки у виді зміни власника спірної квартири. 
Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
В процесі судового розгляду справи позивачкою не доведено жодними належними допустимими доказами, які б у сукупності відповідали вимогам достатності, на підтвердження заявлених нею вимог, а посилання в позові на незадовільний стан здоров`я (станом на 2023 рік), який перешкоджав їй усвідомлювати свої дії та керувати ними, та похилий вік суд не приймає до уваги як такі, що не мають правового значення для вирішення цього спору.
Надані представником позивача в судовому засіданні обгрунтування щодо її власного бачення, які обов`язки відповідач мав виконувати на її користь, не спростовують презумпцію правомірності правочину, встановлену ст. 204 ЦК України, факту добровільного волевиявлення позивача на укладення оспорюваного договору та його підписання з дотриманням вимог закону, позивач не наводить суттєвих і беззаперечних обставин, які б давали підстави для визнання договору дарування недійсним та переконують суд в тому,що позивач лише безпідставно вважав,що внаслідок укладання договору дарування у відповідача як обдарованого виникли зустрічні зобов`язання.
Суд також виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За таких обставин справи суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів. Крім того, позивачем не доводилося і судом не установлено, що відповідач чинить перешкоди позивачці у можливості користування будинком та вчиняє дії щодо її виселення, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача. Лише посилання позивача на те, що спірний будинок є її єдиним житлом, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову.
З врахуванням вищевикладеного, відсутні правові підстави передбачені нормами статей 215,203 ЦК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування,тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання недійсними договору дарування слід відмовити.
Аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2023 року274/4338/20, та у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.
Відповідно до частини 9 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі, то подальше збереження заходів забезпечення позову є недоцільним.
На підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України скасувати заходи забезпечення позову у справі № 535/1195/25, вжиті ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 12.12.2025 року, шляхом накладення заборони відчуження на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2798165953080. 
Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 12.12.2025 року , зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду у справі № 535/1195/25.
Згідно вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Керуючись ст. 12, 13, 76, 81, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 202, 203, 215 ,717-719 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, третя особа: Приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Лапочка Раїса Олексіївна, відмовити повністю.
На підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України скасувати заходи забезпечення позову у справі № 535/1195/25, вжиті ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 12.12.2025 року, шляхом накладення заборони відчуження на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2798165953080. 
Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 12.12.2025 року , зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду у справі № 535/1195/25.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати , пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У повному обсязі рішення складено 25.05.2026 року.

Суддя С.О. Мальцев