СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18685/25

пр. № 2/759/1779/26
21 травня 2026 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: Петренко Н.О. 
за участю секретаря судових засідань Чумак В.А.
представника позивача     Кузьменко А.М.
представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Київпастранс» (04070, м. Київ, вул. Набережне шосе, 2) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог.
У серпні 2025 року КП «Київпастранс» через свого представника звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, шляхом виселення з кімнати АДРЕСА_1 . 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказаний гуртожиток перебуває на балансі позивача. 06 вересня 2022 року між сторонами було укладено Договір найму житлового приміщення, за умовами якого ОСОБА_1 надано у користування жилу площу 11 кв.м. (кімнату № 113) у зв`язку з її перебуванням у трудових відносинах із підприємством. Строк дії договору становив один рік до 06.09.2023 включно. Наказом від 26.02.2025 № 19-к ОСОБА_1 було звільнено з посади за власним бажанням, у зв`язку з чим трудові відносини припинено з 28.02.2025. Оскільки строк дії договору найму закінчився, а трудові відносини припинені, відповідач втратила законні підстави для проживання в гуртожитку. Позивач направляв на адресу відповідача вимогу про звільнення приміщення від 25.06.2025 № 053/01/04-843, яку відповідач отримала, проте добровільно звільнити кімнату відмовилась. Крім того, за даними Державного реєстру речових прав, відповідач має на праві власності інше житло.. 
ІІ. Процесуальні рішення у справі.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01 вересня 2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою від 17 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд.
ІІІ. Позиції учасників судового провадження.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Зазначив, що відповідачка займає кімнату у гуртожитку без належних правових підстав, оскільки строк дії договору найму житлового приміщення закінчився, а правових підстав для подальшого користування житлом не має. Також представник позивача посилався на те, що спірне приміщення є службовим житлом, яке перебуває на балансі КП «Київпастранс», а тому підлягає звільненню у разі припинення трудових відносин чи відсутності правових підстав для проживання.
У ході розгляду справи представник позивача пояснив, що факт відсутності у працівника власного житла перевіряється підприємством перед видачею ордера, а також зазначив, що відповідачка користується кімнатою у гуртожитку, отриманою як працівник підприємства. 
Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зазначив, що позовна заява є необґрунтованою та не підтверджена належними і допустимими доказами. Також звертав увагу суду на відсутність у матеріалах справи документів, які б підтверджували статус спірного приміщення як службового, порядок його надання та виселення з нього, а також механізм забезпечення працівників житлом.
Крім того, представник відповідача зазначав, що сам по собі факт наявності кримінального провадження не доводить зловживання службовим становищем чи незаконності видачі ордера на житло. Також наголошував, що позивачем не доведено відсутності правових підстав для проживання відповідачки у гуртожитку. 
ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права,які підлягають застосуванню та мотиви суду,щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що згідно з наказом Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації від 10 квітня 2002 року № 30, гуртожиток, розташований за адресою: м. Київ, вул. Мрії, буд. 15-Г, перебуває на балансі Комунального підприємства «Київпастранс».
Наказом №284-к від 15.11.2021 ОСОБА_1 прийнято на роботу до КП «Київпастранс» на посаду фахівця з публічних закупівель управління публічних закупівель. У подальшому наказом №215-к від 23.09.2022 її переведено на посаду заступника начальника з питань технічного розвитку, а наказом №222-к від 08.09.2023 на посаду заступника начальника з питань будівництва, реконструкції та ремонту.
26.02.2025 наказом №19-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.
06.09.2022 між КП «Київпастранс» та ОСОБА_1 укладено договір найму житлового приміщення у гуртожитку, відповідно до умов якого відповідачу надано у користування кімнату № НОМЕР_1 , площею 11 кв.м, у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . Строк дії договору сторонами визначено до 06.09.2023.
Також судом встановлено, що 06.09.2022 ОСОБА_1 було видано ордер серії А №6/н на право зайняття житлової площі у гуртожитку кімнати АДРЕСА_3 .
Згідно з письмовими поясненнями позивача та листом відокремленого підрозділу КП «Київпастранс» Дирекції по будівництву та утриманню об`єктів транспорту та допоміжної інфраструктури, рішення адміністрації КП «Київпастранс» про надання відповідачу житлової площі у гуртожитку, яке відповідно до вимог ст. 128 ЖК України є підставою для видачі ордера, відсутнє.
Відповідно до Акта про фактичне проживання від 06 серпня 2025 року, складеного уповноваженими працівниками та мешканцями гуртожитку, відповідач продовжує фактично користуватися кімнатою № НОМЕР_1 , площею 11 кв.м., за вищевказаною адресою та зберігає там свої речі.
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05 серпня 2025 року судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить інше нерухоме майно, а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_4 , а також житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 .
З метою врегулювання спору в досудовому порядку, 25 червня 2025 року позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу № 053/01/04-843 про звільнення жилої площі в гуртожитку. Згідно з даними відстеження поштового відправлення АТ «Укрпошта» (трек-номер № 0100100310249), вказана вимога була отримана відповідачем особисто, проте залишена без виконання та належного реагування.
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до положень статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, які працювали за строковим трудовим договором і які припинили роботу, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організації, які поселилися в гуртожиток в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.
Працівники підприємств, які поселилися у гуртожиток в зв`язку з роботою, можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Особи, які припинили роботу з інших підстав, можуть бути виселені лише з наданням їм іншого житлового приміщення.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 42, 43 рішення). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункт 44, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «2» пункту 148 та пункт 155).
У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».
Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Окрім того, відповідно до ст.ст. 1,19 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» мешканці гуртожитків не можуть бути виселені, переселені та відселені без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей за сукупністю таких умов: - період часу, протягом якого мешканці офіційно зареєстровані і фактично проживають у гуртожитку, складає не менше п`яти років; мешканці не мають іншого власного житла; гуртожитки призначені для проживання одиноких громадян або для іншого власного житла; гуртожитки призначені для проживання одиноких громадян або для проживання сімей; гуртожитки перебувають в державній, комунальній власності або в повному господарському віданні чи в оперативному управлінні підприємств, установ, організацій з управління житловим фондом (перебувають на балансі таких підприємств); гуртожиток не визнаний аварійним чи непридатним для проживання.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).
Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2019 року у справі № 653/1096/16-ц.
Оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов КП «Київпастранс» підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що спірне житлове приміщення у гуртожитку було надано відповідачу, саме у зв`язку з перебуванням останньої у трудових відносинах із КП «Київпастранс». Вказане підтверджується наказами про прийняття на роботу та переведення відповідача, а також договором найму житлового приміщення у гуртожитку від 06.09.2022 та заявою відповідача від 06.09.2022 року.
З матеріалів справи вбачається, що строк дії договору найму житлового приміщення закінчився 06.09.2023, при цьому після спливу зазначеного строку новий договір між сторонами укладений не був. Крім того, наказом №19-к від 26.02.2025 відповідача звільнено із займаної посади за власним бажанням, у зв`язку з чим трудові відносини між сторонами припинено.
Отже, після припинення трудових відносин та закінчення строку дії договору найму відповідач втратила правові підстави для подальшого користування спірним житловим приміщенням.
Суд враховує, що гуртожиток надається працівнику тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав йому житло, особу пов`язують трудові відносини. Після їх припинення житло у гуртожитку має бути повернуте роботодавцю для забезпечення можливості проживання інших працівників підприємства, які потребують поліпшення житлових умов.
Доводи сторони відповідача про наявність ордера на житлову площу не спростовують заявлених позовних вимог, оскільки сам по собі ордер не створює безстрокового права користування житлом та не може бути підставою для безстрокового проживання у гуртожитку після припинення трудових відносин із підприємством.
Також суд враховує, що позивачем дотримано досудового порядку врегулювання спору та направлено відповідачу вимогу про звільнення житлового приміщення, однак остання добровільно кімнату не звільнила та продовжує користуватись спірним житлом.

Відповідно до статті 132 ЖК Української РСР працівники, які поселилися у гуртожиток у зв`язку з роботою, можуть бути виселені після припинення трудових відносин у випадках, передбачених законом.
Оскільки відповідачка ОСОБА_1 звільнилася за власним бажанням з 28.02.2025 (Наказ від 26.02.2025 № 19-к), будь-які правові підстави для її подальшого перебування у службовому приміщенні позивача повністю відпали.
Судом також враховано положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ щодо необхідності дотримання принципу пропорційності втручання у право особи на житло.
ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає, що виселення особи з житла є крайньою мірою втручання, яка має бути оцінена на предмет пропорційності та легітимності мети. Суд вважає, що у даній справі виселення відповідача є повністю виправданим та легітимним.
Повернення житла балансоутримувачу необхідне для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші діючі працівники підприємства. В КП «Київпастранс» працюють робітники, які безпосередньо забезпечують роботу громадського транспорту столиці та потребують надання їм житлової площі. Забезпечення їх житлом є публічним та соціальним інтересом.
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири у місті Луцьку та житлового будинку у Львівській області.
Наявність у відповідача права приватної власності на інші упорядковані житлові об`єкти свідчить про те, що вона повністю забезпечена житлом у встановленому законом порядку. Відсутність нерухомості безпосередньо в місті Києві не створює для неї автоматичного права безстроково та безоплатно експлуатувати службовий фонд комунального підприємства після розірвання трудового договору. Таким чином, виселення ОСОБА_1 не покладає на неї надмірного особистого тягаря та є пропорційним заходом захисту прав позивача та інших членів трудового колективу.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки КП «Київпастранс» є законним балансоутримувачем гуртожитку, неправомірні дії відповідача, які полягають в ухиленні від звільнення кімнати № 113, чинять перешкоди підприємству у здійсненні його статутної діяльності та управлінні майном.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги КП «Київпастранс» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3 028,00 грн (згідно з платіжною інструкцією № 19 від 14.08.2025) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 9, 132 ЖК України, ст. 391 ЦК України, ст. 47 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд,
УХВАЛИВ:
Позов Комунального підприємства «Київпастранс» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення задовольнити.
Усунути Комунальному підприємству «Київпастранс» перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_1 з кімнати АДРЕСА_6 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Київпастранс» судовий збір у розмірі 3028 грн 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя   Н.О. Петренко