Справа № 461/8491/23 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2462/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретар: Чижа Л.М.
за участю: представника  ОСОБА_1 – Огородника О.І., представника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції – Осадець М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 27 червня 2025 року у справі за поданням начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Савойника Р., за участю стягувача Львівської митниці, боржника ОСОБА_1 , заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення частки майна боржника,
ВСТАНОВИЛА:
18 листопада 2024 року начальник Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Савойник Р., за участю стягувача Львівської митниці; боржника ОСОБА_1 , заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернувся до суду з поданням, у якому просив визначити 1/4 частку у майні боржника ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 .
В обґрунтування подання зазначав, що на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження № 75339106 з примусового виконання постанови №461/8491/23, виданої 13.02.2024 Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в користь держави 1456217,20 грн штрафу. 14.06.2024 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 14.06.2024 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. 14.06.2024 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. 14.08.2024 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, однак згідно повідомлення боржник звільнений. З банківських рахунків з боржника стягнуто 6000,52 грн. За боржником не зареєстровано на праві власності транспортних засобів. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна, а саме будинку за адресою АДРЕСА_2 , 1/1 частки квартири належить на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 ; 1/1 частки квартири належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 ; 1/1 частки квартири належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 ; 1/1 частки квартири належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 . У зв`язку з необхідністю повного погашення заборгованості вищевказаного виконавчого документа шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 20 жовтня 2006 року Шевченківською районною адміністрацією ЛМР згідно з розпорядженням від 20.10.2006 №1546, необхідно визначити частку у майні боржника ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ). У зв`язку із вищенаведеним звернувся до суду з вказаним поданням.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 27 червня 2025 року подання начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Савойника Р., за участю стягувача Львівської митниці; боржника ОСОБА_1 , заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення частки майна боржника - задоволено.
Визначено частку боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у нерухомому майні – квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 1/4.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на необгрунтованість та невідповідність вимогам закону оскаржуваної ухвали.
Зазначає, що на момент розгляду подання ВДВС існував спір про право, підтверджений запереченнями сестри боржника. Судом не забезпечено участь у процесі інших співвласників (батьків боржника), чим порушено їх право на доступ до правосуддя. Виділ судом частки квартири у розмірі 1/4 апелянту в порядку розгляду подання замість позовної заяви є незаконним, оскільки співвласники не змогли реалізувати своє право на визначення частки в договірному порядку за ст. 371 ЦК України. Зокрема, у сестри апелянта, ОСОБА_5 , є троє неповнолітніх дітей, кожен з яких має право користування часткою матері. Сестра боржника мала можливість погодити інший розподіл часток із співвласниками відповідно до ст.371 ЦК України. Вказане порушує норми закону та усталену судову практику, зокрема практику ЄСПЛ.
Просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.
У судовому засіданні апеляційної інстанціїпредставник  ОСОБА_1 – Огородник О.І. просив апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. Представник Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції – Осадець М.О. просила ухвалу суду залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення. Інші учасники у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду таким вимогам відповідає.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі, якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Цієї статтею встановлені обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців. Перелік заходів примусового виконання рішення, передбачений ст.10 вказаного Закону.
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.
У разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Відповідно до ст.443 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.
Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Таким чином, при вирішенні питання про визначення частки, суд враховує, що вказане питання у межах виконавчого провадження регулюється нормами цивільно-процесуального законодавства. При розгляді подання державного виконавця в порядку ст.443 ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі, припинення права спільної часткової власності на майно, а вирішується питання про визначення частки, що не є його поділом чи виділенням частки.
Судом установлено, що на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження № 75339106 з примусового виконання постанови №461/8491/23, виданої 13.02.2024 Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в користь держави 1456217,20 грн штрафу.
19.06.2024 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №75339106).
19.06.2024 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника (ВП №75339106).
19.06.2024 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника (ВП №75339106).
14.08.2024 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, однак згідно повідомлення боржник звільнений. З банківських рахунків з боржника стягнуто 6000,52 грн. За боржником не зареєстровано на праві власності транспортних засобів.
Державним виконавцем проведено перевірку майнового стану боржника, згідно якої: відповідь МВС - у боржника відсутні транспортні засоби на праві власності; відповідь ПФУ — останнє відоме офіційне місце праці боржника у ФОП ОСОБА_6 01.07.2024; відповідь ДПС - відсутні відомості щодо місце праці боржника упродовж III кварталу 2024 - 1 кварталу 2025; відповідь ДПС України - боржник перетинав державний кордон України впродовж 20.06.2024- 16.07.2024 (16.07.2024 в`їзд в Україну); відповідь банків щодо залишку на рахунках боржника - кошти відсутні (із арештованих рахунків боржника 6000,52 грн списано згідно платіжних інструкцій).
Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №419337328 від 24.03.2025, у боржника ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності перебуває наступне майно: частка квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Також на праві спільної сумісної власності власниками вказана квартира належить: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Інше будь-яке рухоме майно та грошові кошти за боржником не виявлені.
В добровільному порядку боржником рішення суду не виконано, останній офіційно непрацевлаштований, пенсію не отримує, на рахунках коштів не має, автотранспортні засоби не обліковуються, нерухоме майно не значиться, окрім вказаної квартири. Від добровільного виконання судового рішення ОСОБА_1 ухиляється.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що без визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, звернути стягнення на таке неможливо, відтак є усі підстави для визначення частка майна у розмірі 1/4 частки боржника ОСОБА_1 , у квартирі за адресою АДРЕСА_2 .
Апелянт не надав доказів, які б вказували на існування будь-якого спору між співвласниками квартири з приводу їхніх часток у такій квартирі, у зв`язку з чим державний виконавець правильно звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року (справа № 367/6231/16-ц) викладений правовий висновок про те, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена; частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.
Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для подальшого вирішення виконавцем питання про можливе звернення стягнення на цю частку.
Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, а також жодним чином не вплине на права неповнолітніх осіб, які проживають у квартирі, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.
Задоволення подання виконавця не порушує прав інших співвласників квартири, оскільки за ними (іншими співвласниками) залишається право спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди із судовим рішенням, переоцінки висновків суду і не вказують на незаконність оскаржуваної ухвали.
Згідно зі ст.375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті вирішення даного питання, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 27 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено:08.05.2026. 

Головуючий

Судді