ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2026 м.Дніпро Справа №908/49/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Левшиної Г.В. (доповідач)
суддів: Андрейчука Л.В., Кучеренко О.І. 
секретар судового засідання: Гетьманенко С.М.
за участю представників сторін:
прокурор: Масенко А.О.
від позивача 1: не з`явився
від позивача 2: не з`явився
від відповідача 1: не з`явився
від відповідача 2: Світлицький Д.А.
від третьої особи: не з`явився
розглянувши матеріали апеляційної скарги заступника керівника Запорізької обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.03.2026 (суддя Федько О.А., повний текст рішення складено 01.04.2026) у справі №908/49/25
за позовом заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах,
позивача 1 Запорізької обласної державної адміністрації 
позивача 2 Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області 
до відповідача 1 Запорізького обласного центру соціальних служб
до відповідача 2 Фізичної особи-підприємця Литвиненка Ігоря Вячеславовича
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів: Південно-східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України 
про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
До Господарського суду Запорізької області звернувся з позовом заступник керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Запорізької обласної державної адміністрації та Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області до відповідачів: Запорізького обласного центру соціальних служб та Фізичної особи-підприємця Литвиненка Ігоря Вячеславовича, за змістом якого просив суд:
- визнати недійсним договору від 17.08.2016 №36-04/16, укладений між Запорізьким обласним центром соціальних служб та Фізичною особою-підприємцем Литвиненком Ігорем Вячеславовичем;
- стягнути з Фізичної особи-підприємця Литвиненка Ігоря Вячеславовича на користь Запорізького обласного центру соціальних служб 144144 грн, а з Запорізького обласного центру соціальних служб одержані ним за рішенням суду 144144 грн стягнути в дохід держави в особі Східного офісу Держаудитслужби.
Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор послався на те, що оспорюваний договір, укладений за підсумками тендера, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, що підтверджено рішенням адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 20.11.2017 №39-рш у справі №02/15-17, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу Фізичної особи-підприємця Литвиненка Ігоря Вячеславовича, на підставі статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України та частини першої статті 208 Господарського кодексу України.
Крім того, враховуючи наявність умислу лише у Фізичної особи-підприємця Литвиненка Ігоря Вячеславовича, як сторони оспорюваного договору, прокурор просив суд застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача 2 на користь Запорізького обласного центру соціальних служб грошових коштів у розмірі 144144 грн, а в подальшому з Запорізького обласного центру соціальних служб в дохід держави в особі Східного офісу Держаудитслужби.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.03.2026 у справі №908/49/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що прокурором не доведено наявності підстав для визнання спірного договору про закупівлю товару від 17.08.2016 №36-04/16 недійсним як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства у розумінні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.
Суд зазначив, що сам по собі факт вчинення відповідачами антиконкурентних узгоджених дій під час проведення процедури закупівлі, встановлений рішенням органу Антимонопольного комітету України, не є безумовною підставою для визнання укладеного за результатами такої процедури договору недійсним. 
Крім того, суд дійшов висновку, що прокурор не представив належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок укладення спірного договору державі завдано майнової шкоди, зокрема у вигляді переплати коштів або отримання товару неналежної якості. Наведене, в свою чергу свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між встановленими порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції та негативними майновими наслідками.
Також, місцевий господарський суд зауважив про те, що застосуваня конфіскаційної санкції, передбаченої ч. 3 ст. 228 ЦК України, до спірних відносин є порушенням принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (ст.1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо ФОП Литвиненка І.В., так і щодо добросовісної сторони правочину – Запорізького обласного центру соціальних служб.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, через систему «Електронний суд», заступник керівника Запорізької обласної прокуратури звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 24.03.2026 у справі №908/49/25 та ухвалити нове рішення, яким позов заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення безпідставно обмежив поняття порушення інтересів держави і суспільства наявністю обвинувального вироку або завданням їм значних збитків. Відтак, на думку прокурора, висновки місцевого господарського суду в означеній частині, зроблені з неправильним застосуванням Законів України «Про публічні закупівлі», «Про захист економічної конкуренції», ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Крім того, прокурор наголосив на безпідставності застосування приписів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до недобросовісного суб`єкта господарювання, який з метою отримання державного замовлення і прибутку за рахунок публічних коштів від господарської операції вчинило протиправні дії та узгодило свої дії з іншим учасником публічної закупівлі.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та інших письмових позицій учасників справи.
29.04.2026 від Запорізького обласного центру соціальних служб до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого відповідач 1 заперечує проти вимог апеляційної скарги, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін. 
Так, представник відповідача 1 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зауважив про те, що станом на сьогоднішній день оспорюваний правочин є виконаним, жодних збитків замовником понесено не було.
14.05.2026 від Запорізької обласної державної адміністрації до Центрального апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення, за змістом яких позивач 1 підтримав доводи апеляційної скарги.
Відповідачем 2 у межах встановлених судом процесуальних строків не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України. Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.04.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Левшиної Г.В. (доповідач), суддів: Андрейчука Л.В., Кучеренко О.І.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.03.2026 у справі №908/49/25; розгляд апеляційної скарги призначено на 26.05.2026 о 14:30 год. 
14.05.2026 від позивача 1 до Центрального апеляційного господарського суду надійшла заява про розгляд справи без участі уповноваженого представника Запорізької обласної державної адміністрації.
У судове засідання 26.05.2026 з`явився прокурор та представник відповідача 2. Решта учасників справи правом участі в судовому засіданні не скористались, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.
У судовому засіданні 26.05.2026 колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 25.07.2016 Запорізьким обласним центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді (розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 17.11.2020 №516 назву змінено на Запорізький обласний центр соціальних служб) (відповідач-1) опубліковано оголошення про проведення спрощеної закупівлі товарів «Ранці шкільні для дітей молодшого шкільного віку», ідентифікатор закупівлі UA-2016-07-25-000366-b. Очікувана вартість предмета закупівлі становила 145849,00 грн. 
Тендерні пропозиції з метою участі у спрощеній закупівлі подано двома суб`єктами господарювання: Фізична особа-підприємець Литвиненко Ігор Вячеславович та Фізична особа-підприємець Ловчиков Юрій Анатолійович.
За результатом проведення відкритих торгів 17.08.2016 між Запорізьким обласним центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді та ФОП Литвиненком І.В. (Постачальник, відповідач-2) укладено Договір поставки №36-04/16 (далі – Договір). 
За умовами п. 1.1 Договору Постачальник зобов`язується поставляти та передавати у власність Замовнику товар відповідно до накладних, в яких міститься повна інформація про товар (найменування, кількість, ціна за одиницю, загальна вартість товару), а Замовник зобов`язується прийняти товар і здійснити його оплату за умовами даного Договору.
Пунктом 2.1 Договору встановлено, що загальна сума договору визначається сумою всіх накладних і становить 144144,00 грн, в т.ч. ПДВ 24024,00 грн.
Товар має бути отриманий Замовником не пізніше 19 серпня 2016 року (п. 2.2 договору).
Пунктом 2.5 Договору встановлено, що оплата здійснюється протягом тридцяти банківських днів з моменту виконання договірних зобов`язань Виконавцем.
Даний Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до 31 грудня 2016 року (п. 7.1 Договору).
Відповідно до накладної №1 від 17.08.2016 Виконавець поставив Замовнику товар (ранець каркасний у кількості 364 штук) на загальну суму 144 144,00 грн.
Замовник перерахував на користь ФОП Литвиненка І.В. кошти в сумі 144144,00 грн, про що свідчить платіжне доручення від 29.08.2016.
В подальшому, рішенням адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 20.11.2017 №39-рш у справі №02/15-17 визнано, що ФОП Литвиненко І.В. та ФОП Ловчиков Ю.А. вчинили порушення, передбачене п. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, шляхом спотворення результатів тендеру (торгів), проведених комунальною установою «Запорізький обласний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді», щодо закупівлі ранців шкільних для дітей молодшого шкільного віку в кількості 364 штуки: код ДК 021:2015:18931100-5 - Рюкзаки, код ДК 016:2010: 15.12.1 - Вироби дорожні, шорно-сідельні та упряж і подібні вироби; вироби шкіряні інші (оголошення про проведення процедури закупівлі розміщено на вебпорталі Уповноваженого органу з питань закупівель - https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2016- 07-25-000366-b). За вказане порушення накладено штраф на ФОП Литвиненка І.В. та ФОП Ловчикова Ю.А.
Адміністративна колегія Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у рішенні від 20.11.2017 №39-рш у справі №02/15-17 дійшла висновку, що ФОП Литвиненко І.В. та ФОП Ловчиков Ю.А. при участі в Торгах діяли не самостійно, тобто не змагалися між собою, а узгоджували свої дії, та, як наслідок, усунули конкуренцію між собою. Вказані обставини виключають змагальність суб`єктів господарювання (відповідачів в антимонопольній справі) між собою та їх самостійну діяльність, узгодження своїх дій, що свідчить про відсутність конкуренції між ними та призвело до порушення основоположного принципу публічних закупівель – добросовісної конкуренції. 
За інформацією Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 04.12.2024 за вих.№54-02/3544е рішенням Господарського суду Запорізької області від 03.05.2018 у справі №908/193/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог ФОП Литвиненка І.В. про визнання недійсним Рішення від 20.11.2017 №39-рш. Вказане судове рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось.
Крім того, рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.07.2018 у справі №908/357/18, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 17.12.2018, у задоволенні позовних вимог ФОП Ловчикова Ю.А. про визнання недійсним рішення від 20.11.2017 №39-рш відмовлено. Постановою Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №908/357/18 касаційна скарга ФОП Ловчикова Ю.А. залишена без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 04.07.2018 та постанова Центрального апеляційного господарського суду від 17.12.2018 у справі №908/357/18 залишені без змін. 
ФОП Литвиненком І.В. сплачено штраф, накладений АМКУ, у розмірі 21000 грн (т. 1 арк. спр. 68). 
На переконання прокурора, узгоджені дії учасників закупівлі та відсутність реальної конкуренції унеможливлюють прозору та відкриту процедуру закупівлі, чим порушуються інтереси держави та суспільства, що є підставою для визнання недійсним договору №36-04/16 від 17.08.2016 відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України та застосування наслідків недійсності правочину.
В свою чергу, ФОП Литвиненко І.В. заперечував проти заявлених прокурором позовних вимог. Обґрунтовуючи заперечення зазначив, що Договір поставки №36-04/16 від 17.08.2016 був виконаний сторонами у повному обсязі, Сторони одна до одної жодних претензій у зв`язку з його виконанням, або ж неналежним виконанням – не мали та не мають по теперішній час. Звертав увагу, що на момент проведення відкритих торгів пропозиція ФОП Литвиненка І.В. найбільше відповідала встановленим критеріям щодо товару і мала найбільш вигідну ціну, що і було критерієм вибору переможця згідно Тендерної документації (ціна – 100%). У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що товар за спірним Договором був неналежної якості та не відповідав установленим вимогам. 
Також відповідач 2 заявив про сплив позовної давності, оскільки оспорюваний договір укладено 17.08.2016, відтак вважає, що саме з цієї дати строк позовної давності почав свій перебіг.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із чим зазначив про відсутність підстав для розгляду заяви відповідача 2 про застосування позовної давності.

Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1-4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та/або відзиві на неї. При цьому суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги лише у випадках, передбачених частиною четвертою статті 269 Господарського процесуального кодексу України, зокрема якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглянувши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність встановлення місцевим господарським судом фактичних обставин справи, повноту їх правової оцінки та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Так, відносини, які виникли між сторонами, регулюються, зокрема, положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист економічної конкуренції», Законом України «Про захист від недобросовісної конкуренції», Законом України «Про Антимонопольний комітет України».
Відповідно до ч.3 ст. 42 Конституції України держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).
Згідно ч.ч. 1-3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Так, здійснивши правовий аналіз ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №922/1391/18.
Тобто, як обгрунтовано виснував суд першої інстанції, для правильного вирішення спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків».
Схожа за змістом права позиція щодо застосування норм ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.07.2019 у справі №911/1113/18, від 10.06.2021 у справі №910/114/19, від 15.12.2021 у справі №910/6271/17 і від 13.01.2022 у справі №908/3736/15.
Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 року №3-рп/99 певною мірою конкретизував, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Закон України «Про захист економічної конкуренції» визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.
Згідно ч. 2 ст. 4 Закон України «Про захист економічної конкуренції» суб`єкти господарювання, органи влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію.
Антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів.
Порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні узгоджені дії (п.1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).
Статтею 51 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що порушення законодавства про захист економічної конкуренції тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції» за порушення, передбачені пунктами 1, 2 та 4 ст. 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі до десяти відсотків доходу (виручки) суб`єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф. У разі наявності незаконно одержаного прибутку, який перевищує десять відсотків зазначеного доходу (виручки), штраф накладається у розмірі, що не перевищує потрійного розміру незаконно одержаного прибутку. Розмір незаконно одержаного прибутку може бути обчислено оціночним шляхом.
Закон України «Про публічні закупівлі» визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Згідно п. 1 ч.ч. 1, 5 ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі» закупівлі здійснюються за принципом добросовісної конкуренції серед учасників.
Замовники, учасники процедур закупівлі, суб`єкт оскарження, а також їхні представники повинні добросовісно користуватися своїми правами, визначеними цим Законом.
Так, позовні вимоги, зокрема, були мотивовані тим, що договір завідомо суперечив інтересам держави і суспільства, що підтверджується рішенням адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 20.11.2017 №39-рш у справі №02/15-17.
За змістом ч. 1 ст. 35 Закону України «Про захист економічної конкуренції» розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняттям розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі.
За результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у відповідності до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції», органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу тощо.
Рішенням адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 20.11.2017 №39-рш у справі №02/15-17 визнано, що ФОП Литвиненко І.В. та ФОП Ловчиков Ю.А. вчинили порушення, передбачене п. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, шляхом спотворення результатів тендеру (торгів), проведених комунальною установою «Запорізький обласний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді», щодо закупівлі ранців шкільних для дітей молодшого шкільного віку в кількості 364 штуки: код ДК 021:2015:18931100-5 - Рюкзаки, код ДК 016:2010: 15.12.1 - Вироби дорожні, шорно-сідельні та упряж і подібні вироби; вироби шкіряні інші (оголошення про проведення процедури закупівлі розміщено на вебпорталі Уповноваженого органу з питань закупівель - https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2016- 07-25-000366-b).
Поряд із цим, як правильно встановлено судом першої інстанції, не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства. Для визнання недійсним правочину на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Тобто сам лише факт вчинення вказаними суб`єктами господарювання порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням Відділення АМК №39-рш у справі №02/15-17, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України).
Відповідно до п 4 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено, що замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у п.п. 2, 4, 5 ч. 2 ст. 40 цього Закону) в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
У вказаний спосіб держава гарантує розвиток добросовісної конкуренції, забезпечує ефективність правового регулювання сфери публічних закупівель, прозорість процедур. При цьому позбавлення суб`єкта господарювання права протягом трьох років брати участь у процедурах закупівель є тим запобіжчиком, за допомогою якого держава усуває недобросовісність суб`єктів господарювання від можливості мати доступ до публічних коштів.
Крім того, за порушення законодавства про захист економічної конкуренції Законом України «Про захист економічної конкуренції» передбачена відповідальність. Зокрема, за порушення, пунктів 1, 2 та 4 ст. 50 цього Закону, накладаються штрафи (ст. 51, ч. 2 ст 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, за порушення, передбачене п. 1 ст.50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», рішенням адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №2-рш у справі №02/05-18 на ТОВ «Інститут ефективних технологій – Сателіт» було накладено штраф у сумі 22500,00 грн, який був сплачений останнім. Отже, Товариство (відповідач 2) понесло відповідальність за вчинене ним порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування.
Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими п.п. 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 ст. 50 цього Закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.
Положення Закону України «Про захист економічної конкуренції» є спеціальними у випадку порушення його норм, зокрема, шляхом узгодженої поведінки на торгах. Цей закон також визначає можливість заявлення вимог про стягнення шкоди, завданої таким порушенням.
Тобто, прокуратура, у разі завдання, на її думку, шкоди інтересам держави і суспільства внаслідок укладення і виконання договору, не позбавлена можливості розрахувати завдані таким порушенням збитки та пред`явити вимогу про їх стягнення з винної особи, як це передбачено ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
Натомість, як було встановлено судом першої інстанції, спірний договір виконано сторонами належним чином: товар поставлений, його прийнято та оплачено, претензій щодо якості поставленого товару від замовника не надходило. Більш того, як Запорізький обласний центр соціальних служб, так і Запорізька обласна державна адміністрація зазначили, що збитків закладом не понесено.
Так, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні статей 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження того, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар неналежної якості, зазнала інших значних майнових втрат, співмірних із конфіскаційною санкцією, що заявляється до застосування. Також не було представлено доказів існування на момент проведення спірної закупівлі альтернативних тендерних пропозицій, які б об`єктивно забезпечували істотну економію бюджетних коштів, однак були усунуті саме внаслідок встановлених АМКУ антиконкурентних узгоджених дій.
Таким чином, колегія суддів констатує, що прокурором не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду, викладеним в оскаржуваному судовому рішенні про те, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного договору про закупівлю за результатами проведення відкритих торгів, наявність протиправних наслідків, а також наявність умислу (наміру) у сторін саме на укладення договору, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Щодо посилання прокурора в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду судова колегія зазначає наступне.
Так, у постанові Верховного Суду у складі КГС від 27.09.2019 у справі №905/1250/18 позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, порушенням процедури закупівлі з посиланням на те, що КП Слов`янської міської ради «Водозниження», КП «АТП 052814» (учасники тендерної закупівлі) та Управління житлово-комунального господарства Слов`янської міської ради (замовник) є пов`язаними особами в розумінні п. 19 ч.1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки усі ці юридичні особи перебувають під спільним контролем однієї юридичної особи, а саме: засновника в особі Слов`янської міської ради, яка відповідно до установчих документів здійснює контроль над учасником процедури закупівлі.
У постанові Верховного Суду у складі КГС від 15.12.2021 у справі №922/2645/20 предметом розгляду виступав, зокрема, договір купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами, укладення якого вочевидь суперечило інтересам держави і суспільства щодо необхідності додержання встановленого законодавством порядку надання надр у користування та забезпечення добросовісної конкуренції при виборі переможця конкурсу на отримання спеціальних дозволів на користування нафтогазоносними надрами. 
У постанові Верховного Суду у складі КГС від 25.02.2026 у справі №922/2986/24 предметом розгляду був спірний договір, укладений без наміру реального постачання товарів при здійсненні поточної підприємницької діяльності, а задля створення штучних підстав для незаконного отримання Фірмою права на податковий кредит і, відповідно, для зменшення її податкових зобов`язань перед бюджетом.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що зміст правовідносин, їх предмет, підстави, правове регулювання, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених прокурором справах і у справі, яка переглядається є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів.
Крім того, розглядаючи справу в апеляційному порядку колегія суддів враховує, що у постанові Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 Об`єднаною палатою уточнено висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, таким чином:
При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Також у вказаній постанові Верховного Суду зазначено, що на перший погляд, приписи ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника.
Втім, Об`єднана палата вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.
По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.
По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа «Air Canada v. the United Kingdom»).
У даному випадку встановлене порушення конкурентного законодавства вже отримало належну правову оцінку у вигляді застосування санкцій Антимонопольним комітетом України, які були виконані в примусовому порядку. Додаткове застосування конфіскаційних наслідків у межах цивільного (господарського) спору без належного обґрунтування суперечило б принципу пропорційності.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що застосування наслідків, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України, у цій справі призвело б до непропорційного втручання у право мирного володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема щодо добросовісної сторони правочину Запорізького обласного центру соціальних служб.
Таким чином, апеляційний суд вказує на те, що аргументи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, фактично, зводяться до незгоди з висновками про застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, які є актуальними станом на час розгляду апеляційної скарги та відступів від яких на даний час не існує, що підтверджено безпосередньо і Великою Палатою Верховного Суду.
Що ж до посилань прокурора на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, то колегія суддів вказує на наступні висновки, викладені у вказаній постанові:
« 8.21. Беручи до уваги викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає неправильними висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання недійсним договору відповідно до положень ч. 3 ст. 228 ЦК України з огляду на недодержання вимог щодо відповідності умов цього правочину інтересам держави, оскільки ліцей не є особою, яка наділена повноваженнями на звернення до суду з позовом в інтересах держави….
8.22. Про недійсність договору як такого, що був укладений з перевищенням повноважень представником, який діяв від імені школи, поєднаним зі зловмисною домовленістю з посадовими особами підприємства, спрямованою на незаконне заволодіння майном комунальної установи, або про те, що договір сторони уклали без наміру створити обумовлені ним правові наслідки (фіктивний правочин), ліцей у цій справі не стверджує.
8.23. Таким чином, доводи підприємства, викладені у підпункті 4.1 цієї постанови, про неправильне застосування судами ч. 3 ст. 228 ЦК України та неврахування ними наведених вище висновків КГС ВС знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду.
8.24. Оскільки Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність у ліцею повноважень на звернення до суду з позовом в інтересах держави, вона надалі не досліджує доводів підприємства стосовно критеріїв застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України, викладених у підпункті 4.2 цієї постанови, та не робить з цього приводу висновків».
З огляду на вказані висновки та аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, апеляційний суд відхиляє аргументи прокурора щодо неврахування судом першої інстанції висновків про застосування норм права, викладених в такій постанові.
Як наслідок, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують наведених вище висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правовою оцінкою, наданою судом першої інстанції, і не містять обставин, які б свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Центральний апеляційний господарський суд зазначає, що аргументи були почуті, враховані апеляційним судом, при цьому судом встановлено, що оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Хаджинастасиу проти Греції»).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Таким чином, доводи заявника апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.
За змістом ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а також те, що доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Запорізької області від 24.03.2026 у справі №908/49/25 слід залишити без змін.

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 271, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.03.2026 у справі №908/49/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 24.03.2026 у справі №908/49/25 залишити без змін.

Справу №908/49/25 повернути до Господарського суду Запорізької області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачено статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 27.05.2026.

Головуючий суддя Г.В. Левшина 

Суддя Л.В. Андрейчук

Суддя О.І. Кучеренко