Справа № 761/13111/25
Провадження № 2/761/1991/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді:   Волошина В.О.
при секретарі:    Греку Д.С.
за участі:
представника позивача:  Федька Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва, за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лосєв Володимир Володимирович про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в :

У квітні 2025р. позивач ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив суд:
- визнати недійсним договір дарування квартири від 10 жовтня 2024р., укладений між відповідачами: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачка ОСОБА_1 , з метою уникнення своїх грошових зобов`язань зі сплати суми заборгованості за договором суборенди нежитлових приміщень № СО-17, укладеного 27 листопада 2013р. між ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери», як орендарем та ФОП ОСОБА_1 , як суборендарем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. за реєстровим № 2136, за наявності рішення Господарського суду м. Києва від 10 липня 2024р. по справі № 910/17887/23, яким позов ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором суборенди - було задоволено частково, та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» суму заборгованості у розмірі 733718,56 грн. та 11005,78 грн. судового збору, уклала з відповідачем ОСОБА_2 договір дарування, належної їй на праві власності квартири.
Після відчуження належного відповідачці майна, за оспорюваним договором дарування від 10 жовтня 2024р., внаслідок чого ОСОБА_1 перестала бути платоспроможною. На думку сторони позивача, зазначений правочин не відповідає ознакам добросовісності та спрямований на штучне виведення майна боржника та уникнення звернення на нього стягнення, враховуючи те, що відчуження належного відповідачці майна відбулося, під час перегляду в апеляційному порядку рішення Господарського суду м. Києва від 10 липня 2024р. по справі № 910/17887/23, за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_1 .
З метою захисту своїх порушених прав, як кредитора, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, і просив суд його задовольнити, на підставі ст. ст. 3, 13, 203, 215, 234 ЦК України.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2025р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання.
Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2025р. залучено до участі, у справі, в якості третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лосєва В.В. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2025р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
25 березня 2026р. на адресу суду надійшло клопотання відповідача ОСОБА_2 , в якому сторона просила суд закрити провадження по справі, на підставі п. 2) ч. 1 ст. 255 ЦПК України, зазначивши, що відповідачкою ОСОБА_1 була сплачена позивачу вся сума заборгованості за рішенням Господарського суду м. Києва від 10 липня 2024р. по справі № 910/17887/23.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2026р. зазначене вище клопотання відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження по справі залишено без задоволення.
В судовому засіданні представник позивача Федько Т.В. заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові просив суд позов задовольнити.
Відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лосєв В.В., про час та місце розгляду справи були оповіщені в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили, своїх представників до суду не направили, у встановлений судом строк, відповідачів відзиви на позов не подавали.
В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторони відповідачів та третьої особи.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 10 липня 2024р. по справі № 910/17887/23, позов ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором суборенди - було задоволено частково (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120340675). Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» 733718,56 грн. - заборгованості та 11005,78 грн. - судового збору.
Додатковим рішенням Господарського суду м. Києва від 17 липня 2024р. по справі № № 910/17887/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120714807), заяву ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» про відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу у справі №910/17887/23 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 45000,00 грн.
Вищезазначені рішення та додаткове рішення Господарського суду м. Києва по справі № 910/17887/23 набрали законної сили 21 листопада 2024р. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/123460484).
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18 грудня 2024р. по справі № 910/1788/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/123962985), заяву ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» про відшкодування судових витрат на правову допомогу - задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» 30000,0 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 10 липня 2024р., за відповідачкою ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
08 жовтня 2024р. Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було зареєстровано шлюб між відповідачами: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , актовий запис № 1733.
10 жовтня 2024р. між відповідачами було укладено договір дарування квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В., відповідно до п. 1 якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар належну дарувальнику квартиру АДРЕСА_1 .
21 січня 2025р. приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Гненним Д.А. були винесені:
- постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП № НОМЕР_3) з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва № 910/17887/23, виданий 13 січня 2025р. (про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» 733718,56грн. заборгованості та 11005,78 грн. - судового збору).
- постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП № НОМЕР_4) з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва № 910/17887/23, виданий 13 січня 2025р. (про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 45000,0 грн.).
- постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП № НОМЕР_5) з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва № 910/17887/23, виданий 13 січня 2025р. (про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» 30000,0 грн. витрат на професійну правничу допомогу);
- постанова про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, якою об`єднано виконавчі провадження № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, № НОМЕР_5 у зведене виконавче провадження № НОМЕР_6.
Звертаючись до суду з позовом, сторона позивача зазначала, що відповідачкою ОСОБА_1 , в період існування грошового зобов`язання зі сплати суми заборгованості за договором суборенди нежитлових приміщень № СО-17, укладеного 27 листопада 2013р., при наявності рішення Господарського суду м. Києва від 10 липня 2024р. по справі № 910/17887/23, перед позивачем, як кредитодавцем, було укладено з відповідачем ОСОБА_2 договір дарування належної відповідачці квартири, на підставі якого в подальшому право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло від відповідачки до відповідача, внаслідок такого правочину відповідачка, як боржник, перестала бути платоспроможною, та сторона позивача вважає, що вказаний правочин було укладено з метою не виконання вищезазначеного рішення Господарського суду м. Києва.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).
Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Згідно із вимогами частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
Частини 2 та 3 ст. 13 ЦК України визначають, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019р. в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 ст. 13 ЦК України)».
В судовому засіданні представник позивача, наголошував, що внаслідок укладеного між відповідачами договору дарування квартири та переходу права власності на квартиру від відповідачки до відповідача, відповідачка перестала бути платоспроможною, а перехід права власності унеможливив звернення стягнення на майно відповідачки ОСОБА_4 . 
Верховний Суд в постанові від 05 січня 2024р., в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23) зазначив, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні, як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора, як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину, як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається.
Так, суд вважає, що укладення між відповідачами: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оспорюваного договору дарування, було здійснено з порушенням принципу добросовісності та зловживання правом.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 грудня 2024р. в справі № 916/379/23, (пункти 108, 115, 116) зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.
Так, суд вважає, що оспорюваний договір дарування, укладений між відповідачами, за своїм змістом суперечить вимогам закону та був вчинений, з метою уникнення відповідальності відповідачки, за зобов`язаннями, які виникли за договором суборенди нежитлових приміщень № СО-17, укладеного 27 листопада 2013р., і в подальшому за зобов`язаннями відповідачки щодо виконання рішення Господарського суду м. Києва по справі № 910/17887/23, за рахунок цього майна (спірної квартири), що є порушенням ст. ст. 3, 13, частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним.
Разом з тим, як встановлено судом, 12 березня 2026р. приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Гненним Д.А., на підставі п. 9) ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), були винесені:
- постанова про закінчення виконавчого провадження (ВП № НОМЕР_3) з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва № 910/17887/23, виданий 13 січня 2025р. (про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» 733718,56грн. заборгованості та 11005,78 грн. - судового збору);
- постанова про закінчення виконавчого провадження (ВП № НОМЕР_4) з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва № 910/17887/23, виданий 13 січня 2025р. (про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 45000,0 грн.).
- постанова про закінчення виконавчого провадження (ВП № НОМЕР_5) з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва № 910/17887/23, виданий 13 січня 2025р. (про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» 30000,0 грн. витрат на професійну правничу допомогу).
В судовому засіданні представник позивача, не заперечив факту повного виконання відповідачкою ОСОБА_1 грошових зобов`язань, як боржником за вищезазначеними виконавчими провадженнями.
Частина 2 ст. 16 ЦК України, визначає, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до правових позицій Верховного Суду, у спірних правовідносинах, метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; належним способом захисту є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду від 18 травня 2022р. у справі № 643/15604/17 (провадження № 61-3068св21).
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи ту обставину, що на час ухвалення судом рішення по даній цивільній справі, відповідачкою ОСОБА_1 , як боржником у виконавчих провадженнях № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, № НОМЕР_5 сплачена вся сума заборгованості позивачу, як стягувачу в цих виконавчих провадженнях, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним договору дарування, укладеного між відповідачами, оскільки дійсність цього правочину не впливає на права та інтерес позивача, враховуючи задоволення його грошових вимог, як стягувача у зазначених виконавчих провадженнях. При цьому судом враховано, що Верховний Суд вже неодноразово наголошував на тому, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57. постанови від 05 червня 2018р. у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. висновки у пунктах 72. - 76. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018р. у справі № 488/5027/14-ц).
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. 
Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з кожного з відповідачів, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 1514,0 грн. 

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 13, 15, 16, 203, 215, 216, 234 ЦК України;, суд, -

в и р і ш и в :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери» (код ЄДРПОУ: 34728765, місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 41) до ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) про визнання недійсним договору дарування - залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Адвокатська фірма «Лавринович і Партнери», судовий збір в розмірі по 1514,0 /одна тисяча п`ятсот чотирнадцять/ грн. 
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 11 травня 2025р.

Суддя: