УХВАЛА

08 червня 2026 року
м. Київ

справа № 592/18176/25
провадження № 61-7154ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Авраменком Олександром Вікторовичем, на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 09 лютого 2026 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 квітня 2026 рокуу справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року ТОВ «ФК «Гелексі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 25 249,50 грн.
Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 09 лютого 2026 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. 
Постановою Сумського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 09 лютого 2026 року змінено в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, виклавши перший та другий абзац резолютивної частини рішення в такій редакції:
«Позов ТОВ «ФК «Гелексі» задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гелексі» заборгованість за договором позики № 36367 від 04 листопада 2018 року у розмірі 23 014,50 грн».
Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 09 лютого 2026 року змінено в частині розподілу судових витрат. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гелексі» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 208,02 грн та 2 734,50 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції.
26 травня 2026 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском ТОВ «ФК «Гелексі» позовної давності. 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі 
№ 10-р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).
У цій справі ціна позову становить 25 249,50 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто справа є малозначною у силу вимог закону.
У касаційній скарзі заявник зазначає, що справа оскаржується до Верховного Суду згідно підпункту а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, зокрема, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме щодо питання застосування наслідків спливу позовної давності, який почав свій перебіг до виникнення обставин, з якими законодавець пов`язував його продовження чи зупинення (у даному випадку 03 грудня 2018 року), з урахуванням неодноразової зміни законодавчого регулювання питання перебігу такого строку (продовження на строк дії карантину, згодом - на строк дії воєнного стану, зупинення з 30 січня 2024 року на період воєнного стану і врешті відновлення з 04 вересня 2025 року) у разі звернення особи з позовом після 04 вересня 2025 року (у даному випадку 10 листопада 2025 року). Значення позовної давності полягає у стабілізації й упорядкуванні цивільно- правових відносин, полегшенні роботи юрисдикційних органів. За наведеного, інститут позовної давності та питання застосування наслідків спливу її строку є фундаментальними, оскільки забезпечують юридичну визначеність, стабільність і упорядкованість цивільно-правових відносин. Разом з тим, саме по собі запровадження карантину чи воєнного стану не завжди означає існування у певної особи пов`язаних з цим об`єктивних перешкод для звернення до суду. Неодноразова зміна законодавцем правил і порядку перебігу позовної давності період дії карантину та воєнного стану породила невизначеність у питанні застосування позовної давності у випадках, коли особа дізналась про порушення її права ще до запровадження карантину чи введення воєнного стану, проте звернулась з позовом після спливу всіх продовжень строку позовної давності і після відновлення його перебігу (як у даній справі). Наведене зумовлює надзвичайну актуальність порушеного у даній касаційній скарзі питання, і це питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Наведені заявником обставини не дають підстав вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки доводи скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо застосування позовної давності за фактичних обставин цієї справи. При цьому заявник не навів переконливих аргументів про наявність виключної правової проблеми, неоднакового застосування судами відповідних норм права або існування правової невизначеності, усунення якої вимагало б формування нового чи уточнення раніше сформульованого висновку Верховного Суду. У поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи.
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Тому у відкритті касаційних проваджень слід відмовити, оскільки касаційні скарги подані на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду міста Сумивід 09 лютого 2026 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року у справі № 592/18176/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко