ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
15 травня 2026 року
м. Харків
справа №642/7514/25
провадження №22-ц/818/3251/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.
розглянувши в порядку ст. 369ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру отриманих коштів,
за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради на рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2026 року, постановлене суддею Балабай С.С.
в с т а н о в и в :
У листопаді 2025 року Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради звернулось до суду із позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 суму державної соціальної допомоги в розмірі 11228,96 грн. та судові витрати.
Рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки матеріалам справи та наданим доказам. Апелянт наголошує, що відповідачкою було подано недостовірні відомості щодо отриманих доходів, що вплинуло на визначення права на отримання державної соціальної допомоги та її розміру, у зв`язку з чим останній надміру виплачено бюджетні кошти, які добровільно у повному обсязі не повернуті, незважаючи на укладення відповідної угоди про їх поступове повернення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимогст.367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що на підставі зібраних у справі доказів судом не встановлено факту недобросовісного набуття ОСОБА_1 коштів у розмірі 11228,96 грн., зазначена сума, яка є державною соціальною допомогою, відповідно до статті 1215 ЦК України поверненню не підлягає.
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради як отримувач державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та допомоги на дітей одиноким матерям на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На підставі заяви відповідачки від 15.01.2020 та поданої нею декларації про доходи і майновий стан за період з 01.07.2019 по 31.12.2019 Управлінням соціального захисту населення прийнято рішення від 20.01.2020 про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям на період з 01.01.2020 по 30.06.2020 у розмірі 3810,43 грн щомісячно, виплату якої у подальшому було продовжено на липень 2020 року.
Під час проведення перевірки відомостей про доходи отримувачів соціальної допомоги на підставі інформації Державної фіскальної служби України було виявлено розбіжності у задекларованих відповідачкою доходах, а саме встановлено факт отримання нею доходу у вигляді заробітної плати за ІІІ квартал 2019 року у сумі 15558,10 грн та за IV квартал 2019 року у сумі 5120,50 грн, які відповідачкою у декларації від 15.01.2020 не зазначалися.
30.07.2020 відповідачка письмово підтвердила факт неподання відомостей про отримані доходи та погодилась повернути надміру отримані кошти соціальної допомоги, надавши копію трудового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем.
Рішенням Управління соціального захисту населення від 03.08.2020 у зв`язку зі зміною доходів відповідачки проведено перерахунок призначеної державної соціальної допомоги за період з 01.01.2020 по 30.06.2020, внаслідок чого її розмір було зменшено до 1443,03 грн щомісячно, а загальний розмір надміру виплачених коштів за період з 01.01.2020 по 31.07.2020 склав 18014,83 грн.
21.08.2020 між Управлінням соціального захисту населення та відповідачкою укладено угоду про добровільне повернення надміру отриманих коштів строком на чотири роки із зобов`язанням здійснювати щомісячні платежі у розмірі 550,00 грн.
З довідки Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради убачається, що протягом 2020-2024 років повернула 6785,87 грн, станом на 01.11.2025 її заборгованість становить 11228,96 грн.
В зв`язку із зазначеним вище позивач просив суд повернути безпідставно отримані кошти.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Нарахування та виплата допомоги малозабезпеченим сім`ям проводиться у відповідності до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» та Порядку Про затвердження призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від від 24 лютого 2003 р. № 250.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям (далі - державна соціальна допомога) - щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї.
Середньомісячний сукупний дохід малозабезпеченої сім`ї - обчислений у середньому за місяць дохід усіх членів малозабезпеченої сім`ї, одержаний ними протягом шести місяців.
Порядок призначення і виплати державної допомоги малозабезпеченим сім`ям та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На підставі статі і 3 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям», пункту 2 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 № 250 (далі - Порядок) державна соціальна допомога призначається і виплачується малозабезпеченим сім`ям, які постійно проживають на території України, а також іншим малозабезпеченим сім`ям у випадках, установлених законом, які з поважних або незалежних від них причин мають середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї.
Відповідно до пункту 5 Порядку станом на дату звернення з заявою для призначення державної соціальної допомоги уповноважений представник малозабезпеченої сім`ї подає такі документи: заяву, складену за формою, встановленою Мінсоцполітики; декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, складену за формою, встановленою Мінсоцполітики; довідку про доходи у разі зазначення в декларації доходів, інформація про які відсутня в ДПС. Пенсійному фонді України, фондах соціального страхування тощо та згідно із законодавством не може бути отримана за відповідним запитом органу соціального захисту населення. У разі неможливості підтвердження таких доходів довідкою до декларації додається письмове пояснення із зазначенням їх розміру; Інформація про склад малозабезпеченої сім`ї заявника зазначається в декларації. Якщо заявник вже отримує будь-який із видів державної допомоги, які призначаються уповноваженими органами, відомості про розмір допомоги враховуються цим органом без необхідності її декларування.
Відповідно до пункту 7, 9 Порядку розмір державної соціальної допомоги визначається як різниця між прожитковим мінімумом для сім`ї та середньомісячним сукупним доходом малозабезпеченої сім`ї.
Розмір прожиткового мінімуму для сім`ї залежить від її складу і визначається як сума прожиткових мінімумів, розрахованих і затверджених відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум» для осіб, які належать до основних соціальних і демографічних груп населення.
Виплата раніше призначеної соціальної допомога припиняється: якщо сім`єю приховано або навмисно подано недостовірні дані про її доходи та майновий стан, що вплинули на встановлення права на соціальну допомогу і визначення її розміру, і внаслідок чого були надміру виплачені кошти, - з місяця, в якому виявлено порушення (п.25 Порядку).
Згідно із п.25 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, якщо сім`єю приховано або навмисно подано недостовірні дані про її доходи та майновий стан, що вплинуло на встановлення права на призначення соціальної допомоги та визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти, органи соціального захисту населення: визначають обсяг надміру виплачених коштів та встановлюють строки їх повернення залежно від матеріального стану сім`ї; повідомляють уповноваженого представника малозабезпеченої сім`ї про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення; у разі неповернення надміру виплачених коштів добровільно в установлені строки вирішують питання про їх стягнення у судовому порядку.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 перебувала на обліку у позивача та зверталася до позивача з заявами про призначення державної соціальної допомоги та подавала декларації про доходи та майновий стан.
При відпрацюванні матеріалів перевірки списків отримувачів соціальних допомог, наданих Державною фіскальною службою України 24.07.2020 у електронному вигляді, спеціалістами відділу державних соціальних інспекторів Управління, було виявлено розбіжності, а саме: ОСОБА_1 не був задекларований дохід за ІІ квартал 2019 року у вигляді заробітної платні в сумі 15558,10 грн V та дохід за IV квартал 2019 року у сумі 5120,50 грн, який вона отримала згідно трудового договору від ФОП ОСОБА_4 і не зазначила у розділі ІІ декларації від 15.01.2020.
Таким чином ОСОБА_5 внесла недостовірні відомості до декларації про доходи, що призвело до невірного нарахування їх соціальної допомоги.
21.08.2020 між Управлінням соціального захисту населення та відповідачкою укладено угоду про добровільне повернення надміру отриманих коштів строком на чотири роки із зобов`язанням здійснювати щомісячні платежі у розмірі 550,00 грн.
ОСОБА_5 частково повернула надмірно отримані кошти і сумі 6785,87 грн..
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно зі ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17 (провадження №61-33727сво18).
При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №607/4570/17-ц (провадження №61-29030св18).
Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 20 лютого 2018 року у справі №174/406/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №607/4570/17-ц.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).
Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем наведено обов`язкові умови повернення надмірно виплаченої державної соціальної допомоги; зокрема надано суду докази, які підтверджують факт навмисного подання відповідачем недостовірних відомостей та приховання отриманої заробітної плати, що вплинули на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру.
Рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у сумі 3028 грн та за подання апеляційної скарги у сумі 4542,00 грн.
Керуючись ст. ст.367,368,376,379,381,382,383,384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради задовольнити.
Рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2026 року скасувати та постановити нове.
Позовні вимоги Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради суму державної соціальної допомоги в розмірі 11228,96 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради судовий збір у загальному розмірі 7570,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:       О.В. Маміна
Судді:          Н.П. Пилипчук
О.Ю. Тичкова