Справа № 697/522/26 
Провадження № 1-кп/697/139/2026 

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2026 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді – ОСОБА_1 ,
за участю секретаря с/з – ОСОБА_2 ,
прокурора – ОСОБА_3 
обвинуваченої – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Каневі Черкаської області кримінальне провадження № 12026250340000062 від 18.02.2026 за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Канів Черкаської області, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянки України, українки, незаміжньої, з середньою спеціальною освітою, непрацюючої, особою з інвалідністю не являється, маючої на утриманні малолітню дитину, раніше судима вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26.02.2026 за ч. 1 ст. 162 КК України до штрафу 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено воєнний стан на всій території України, який продовжено Указом Президента України від 12.01.2026 № 40/2026 з 05 години 30 хвилин 3 лютого 2026 року строком на 90 діб, однак 13.02.2026 в період часу з 14.00 год. до 18.00 год., більш точного часу не встановлено, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , діючи умисно, переслідуючи мету таємного викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_5 заснув, шляхом вільного доступу, в умовах воєнного стану, таємно викрала з кишені його штанів мобільний телефон марки «Realme c 71», вартістю 4426,82 грн., з сім картками мобільного оператора ПрАТ «ВФ Україна» вартістю 420 грн. та ПрАТ «Київстар», вартістю 550 грн., а всього викрала майна на загальну суму 5396,82 грн., чим завдала потерпілому майнової шкоди на вище вказану суму.
Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України визнала повністю за обставин вказаних у обвинувальному акті, у скоєному щиро розкаюється та просить суворо не карати. Зазначила, що 13.02.2026, ввечері, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , відпочивала із своїм знайомим ОСОБА_5 . Дочекавшись коли останній заснув, викрала з кишені його штанів мобільний телефон «Редмі». Після чого, залишила зазначену квартиру та пішла відпочивати до інших знайомих та не повернувши ОСОБА_5 його мобільний телефон.
Потерпілий ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд кримінального провадження за його відсутності, цивільний позов не заявляє, просить призначити обвинуваченій міру покарання на розсуд суду.
Учасники судового провадження не заперечували щодо проведення судового засідання без участі потерпілого.
За вказаних обставин, враховуючи думку учасників судового провадження, відповідно до положень ст. 325 КПК України, суд вважає можливим за відсутності потерпілого з`ясувати всі обставини під час судового розгляду та провести судовий розгляд у його відсутності.
Заслухавши думку сторін кримінального провадження, які вважають, що вказане кримінальне провадження доцільно розглянути відповідно до частини 3 статті 349 КПК України, суд відповідно до частини 3 статті 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження всіх доказів стосовно обставин справи, що підтверджують вину обвинуваченої та ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченої та дослідженням письмових доказів, які характеризують особу обвинуваченої.
При цьому, суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст таких обставин і не має сумнівів у добровільності їх позиції.
Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.
Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), Series А, заява № 25, від 18 січня 1978 року, пункт 161, та «Коробов проти України», заява № 39598/03, від 21 липня 2011 року, пункт 65, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Будь-яких вагомих, достовірних доказів, які надають розумні підстави сумніватися у доведеності вини ОСОБА_4 у судовому засіданні не здобуто.
При цьому, суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст таких обставин і не має сумнівів у добровільності їх позиції.
Також суд роз`яснив, що учасники судового провадження будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Оцінюючи показання обвинуваченої, надані нею у судовому засіданні, суд вважає, що пред`явлене обвинувачення ОСОБА_4 доведено.
Дії обвинуваченої ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.
При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_4 суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченої, яка має на утриманні малолітню дитину, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , згідно ст. 66 КК України, суд відносить її щире каяття у скоєному.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Відповідно до вимог КК України, покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.
Слід зазначити, що статтею 79 КК України визначено що у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, а також за корупційні кримінальні правопорушення, кримінальні правопорушення, пов`язані з корупцією, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку у межах строку, на який згідно з законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку. У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, суд покладає на засуджену обов`язки відповідно до статті 76 КК України.
Суд враховує роз`яснення, викладені у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до 7 років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі та особливо тяжкі злочини, суд залежно від ступеня суспільної небезпечності вчиненого, даних про особу засудженої та обставин, що обтяжують і пом`якшують покарання, вправі звільнити таких жінок від відбування покарання з випробуванням як на підставі статті 75 КК України, так і на підставі статті 79 КК України.
При цьому суд приймає до уваги, що стаття 79 КК України є спеціальною нормою щодо статті 75 КК України та визначає спеціальний вид звільнення вагітних жінок та жінок, які мають дітей віком до семи років, від відбування покарання з випробуванням.
Виходячи з принципу індивідуалізації та співмірності заходів примусу, характеру вчинених обвинуваченою дій, враховуючи обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченої, відсутність обставин, які б обтяжували її покарання, відсутність тяжких наслідків, приймаючи до уваги, що обвинувачена повністю визнала свою вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря - психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, суд приходить висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства та реального відбування нею покарання, у зв`язку з чим призначає покарання в межах санкцій статті за якою вона визнається винуватою у виді позбавлення волі, звільнивши на підставі статті 79 КК України від відбування покарання з випробуванням та покладенням передбачених статтею 76 КК України обов`язків, які дозволять забезпечити належний контроль за її поведінкою.
Судом також встановлено, що вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 697/386/26 від 26.02.2026 ОСОБА_4 було засуджено за ч. 1 ст. 162 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн..
Правопорушення, яке інкриміновано ОСОБА_4 у цьому кримінальному провадженні було вчинено нею до постановлення вироку Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26.02.2026.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 01.04.2024 (справа № 183/6854/20) висловила позицію щодо особливостей застосування ч. 4 ст. 70 КК, а саме вказала, що відповідно до ч. 4 ст. 70 КК, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання визначається за правилами, передбаченими частинами 1-3 цієї статті, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. У такому випадку за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.
Призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК, суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання в новому (другому) вироку. У цьому разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК.
Водночас призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК має ряд особливостей, одна з яких полягає в тому, що в разі, коли особа засуджується до покарання, яке належить відбувати реально, а за наступним вироком звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про реальне відбування призначеного покарання зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі, з урахуванням попереднього вироку, не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особі призначено покарання, що належить відбувати реально, та новий, за яким вона звільнена від відбування покарання з випробуванням, виконується самостійно.
Вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26.02.2026 щодо ОСОБА_4 набрав законної сили і на момент призначення остаточного покарання в цьому провадженні залишався незмінним, тому ухвалене рішення про реальне відбування покарання за цим вироком зберігає свою силу.
Таким чином, покарання призначене ОСОБА_4 за вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26.02.2026 у виді штрафу слід виконувати самостійно.
Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченої не обиралась.
Питання речових доказів у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України.
Заходи забезпечення кримінального провадження до обвинуваченої не застосовувалися. Клопотання про їх застосування не надходило.
Процесуальні витрати по кримінальному провадженню за проведення судової експертизи необхідно стягнути з обвинуваченої на користь держави.
Цивільний позов по кримінальному провадженню відсутній.
Керуючись ст.ст. 349, 369-371, 373-374 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_4 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити їй покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 79 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.
На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26.02.2026 за яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 162 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. – виконувати самостійно.
Речові докази у кримінальному провадженні:
- коробку від мобільного телефону марки "Realme c 71", товарний чек на придбання мобільного телефону, мобільний телефон марки "Realme c 71", які передані під зберігальну розписку потерпілому ОСОБА_5 – залишити потерпілому ОСОБА_5 .
Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати по кримінальному провадженню за проведення судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/124-26/1950-ТВ від 23.02.2026 в сумі 2674,20 грн. (дві тисячі шістсот сімдесят чотири гривні, 20 копійок).
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Черкаського апеляційного суду через Канівський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. 

Головуючий ОСОБА_1