Справа № 523/1791/25
Провадження №2/523/2848/26

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" квітня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Бокова О.М.
за участю секретаря судового засідання - Шаріпової Ю.М.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , про визначення порядку користування житловим приміщенням,
В С Т А Н О В И В:
Представник позивача ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до Пересипського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що позивач, на підставі договору дарування від 23.11.2012 року є власницею 1/2 частини квартири загальною площею 62,9 кв.м та житловою площею 37,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Власницею іншої 1/2 частини вказаної квартири є ОСОБА_3 , яка набула своє право власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2004 року.
Спірна квартира є трикімнатною, у якій кожна зі сторін має рівні права на користування. При цьому, як позивачка, так і відповідачка претендують на користування двома житловими кімнатами. Однак відповідачка, попри те, що фактично не проживає у квартирі протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, не здійснює жодних комунальних платежів і взагалі не з`являється у спірному приміщенні, відмовляється надати позивачці можливість користуватися двома житловими кімнатами, чим порушує її житлові права.
Спірна квартира складається з наступних приміщень: приміщення № 1 - коридор площею 8,5 кв.м; приміщення № 2 - кухня площею 9,6 кв.м; приміщення № 3 - житлова кімната площею 17,0 кв.м; приміщення № 4 - житлова кімната площею 7,3 кв.м; приміщення № 5 - ванна кімната площею 2,6 кв.м; приміщення № 6- туалет площею 1,0 кв.м; приміщення № 7 - житлова кімната площею 12,7 кв.м; лоджія - площею 4,2 кв.м.
Позивач вважає обґрунтованим визначення наступного порядку користування житловими приміщеннями: за позивачем - житлові кімнати № 4 (7,3 кв.м) та № 7 (12,7 кв.м), а також лоджія площею 4,2 кв.м; за відповідачкою - житлова кімната № 3 (17,0 кв.м); інші приміщення слід залишити у спільному користуванні сторін. Такий варіант розподілу приміщень відповідає принципу розумності, справедливості та фактичним обставинам справи. Зокрема, позивачка проживає у спірній квартирі разом зі своєю неповнолітньою донькою, яка об`єктивно потребує окремої кімнати для забезпечення належних умов проживання, навчання та відпочинку. Таким чином, надання позивачці двох окремих житлових кімнат є виправданим та необхідним для реалізації її житлових прав.
Крім зазначеного, позивачка вважає за доцільне визначити за нею право користування лоджією, доступ до якої здійснюється виключно через житлову кімнату № 7. Зазначена кімната, на переконання позивачки, має бути передана в її користування, у зв`язку з чим передача лоджії у спільне користування сторін є недоцільною та суперечить принципу фактичного розмежування житлових приміщень. Якщо лоджія залишиться у спільному користуванні, це призведе до того, що відповідачка матиме право у будь-який момент заходити до кімнати № 7 аби скористатися лоджією, що фактично унеможливлює ефективне користування цією кімнатою позивачкою та позбавляє її права на особистий простір і приватність.
На думку представника позивача, з огляду на незначну площу квартири, простоту її планування та чітко виражену можливість поділу житлових кімнат між сторонами, призначення судової будівельно-технічної експертизи не є доцільним та не потрібне для вирішення справи по суті.
На підставі вищевикладеного, подавши до суду заяву про зміну предмета позову, ОСОБА_1 просив суд визначити порядок користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,9 кв.м, житловою площею 37,0 кв.м, наступним чином: виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користування приміщення, що відповідають їхнім часткам. У спільній частковій власності.
Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 28.02.2025 року позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам направлено ухвалу суду, роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву.
12.05.2025 року на адресу суду надійшла заява представника ОСОБА_2 про уточнення позовних вимог.
13.05.2025 року ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси представнику позивача було відмовлено у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог.
01.07.2025 року представнику позивача ОСОБА_1 подав заяву про зміну предметі позову, згідно якої просив суд визначити порядок користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,9 кв.м, житловою площею 37,0 кв.м, наступним чином: виділити ОСОБА_2 у користування наступні приміщення: житлову кімнату № 4 площею 7,3 кв.м., житлову кімнату № 7 площею 12,7 кв.м. та лоджію площею 4,2 кв.м; виділити ОСОБА_3 у користування: житлову кімнату № 3 площею 17,0 кв.м.; залишити у спільному користуванні обож сторін наступні приміщення: приміщення № 1 - коридор площею 8,5 кв.м., приміщення № 2 - кухня площею 9,6 кв.м., приміщення № 5 - ванна кімната площею 2,6 кв.м., приміщення № 6 - туалет площею 1,0 кв.м. Також просив стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати.
Позивач у судове засідання не з`явилася, про слухання справи була повідомлена у встановленому законодавством порядку. Представник позивача надав суду заяву, згідно якої просив проводити розгляд справи без участі позивача. 
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав заявлені вимоги, надав суду аналогічні позову, проти заочного розгляду справи не заперечував. 
Відповідач в судове засідання року не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. У зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів відповідно до ст.280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та докази надані на підтвердження позовних вимог, з`ясувавши позицію учасників процесу, встановивши факти і відповідні їм правовідносин, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності по 1/2 частці на кожну належить квартира загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 37,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується договором дарування від 09.11.2012 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 404290175 від 18.11.2024 року.
Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 , загальна площа квартири складає 62,9 кв.м., житлова площа квартири складає 37 кв.м. Квартира складається з: 1-а житлова кімната № 3 - 17 кв.м., 2-а житлова кімната № 4- 7,3 кв.м., 3-а житлова кімната № 7- 12,7 кв.м., кухня № 2 площею 9,6 кв.м., ванна кімната № 5 площею 2,6 кв.м., коридор № 1 площею 8,5 кв.м., туалет № 6 площею 1,0 кв.м., лоджія площею 4,2 кв.м.
Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира є трикімнатною, у якій кожна зі сторін має рівні права на користування. При цьому, між сторонами існує спір щодо користування спірною квартирою, можливість досягти домовленості щодо порядку користування спільним житлом відсутня.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Як визначено статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Згідно частин 4, 5 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Як визначено ст. 321 ч.1, 2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 356 ч.1 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Разом з тим, відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. 
Згідно ст. 369 ч.1 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).
Суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку балансу прав й інтересів учасників спору.
Як вбачається із заяви позивача про зміну предметі спору, ОСОБА_2 запропонувала наступний порядок користування житловим приміщенням: за позивачкою - житлові кімнати № 4 (7,3 кв.м) та № 7 (12,7 кв.м), а також лоджія площею 4,2 кв.м; за відповідачкою - житлова кімната № 3 (17,0 кв.м); інші приміщення слід залишити у спільному користуванні сторін.
Суд бере до уваги, що ч. 1 ст. 47 ЖК України визначена норма жилої площі, яка встановлюється на одну особу у розмірі 13,65 кв.м. 
При цьому, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 30.11.2016 року, позивач є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З урахуванням того, що позивач проживає у спірній квартирі разом зі своєю дочкою, відповідач за вказаною адресою не перебуває, то з урахуванням принципу розумності та справедливості суд вважає, що вимога позивача про виділ їй у користування дві житлові кімнати № 4 площею 7,3 кв.м. та № 7 площею 12,7 кв.м. є обґрунтованою. Таким чином, житлову кімнату площею № 3 17,0 кв. м. слід виділити ОСОБА_3 . 
Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.6 Постанови від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.
Що стосується порядку користування кухнею № 2, площею 9,6 кв.м., ванною кімнатою № 5 площею 2,6 кв.м., коридором № 1 площею 8,5 кв.м. та туалетом № 6 площею 1,0 кв.м., суд вважає за необхідне залишити їх у спільному користуванні обох сторін.
Стосовно користування лоджією площею 4,2 кв.м., суд бере до уваги, що доступ до неї здійснюється виключно через житлову кімнату площею 12,7 кв.м., користування якою визначено за позивачем. Спільне користування лоджією може позбавити позивача права на приватність, а тому користування лоджією слід визначити за ОСОБА_2 .
Суд бере до уваги, що відповідачка не запропонувала іншого альтернативного варіанту користування спірними приміщеннями, не навела обґрунтованих аргументів з приводу того, що вирішення спору у обраний позивачкою спосіб буде порушувати її права.
Підсумовуючи вищевикладене, з огляду на зміст і обґрунтування заявлених ОСОБА_2 вимог, зважаючи на встановлені судом обставини та досліджені докази, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд керується наступним.
Як визначено положеннями ст. 141 ч.1, ч.2 п.1 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем судовий збір в сумі 1211,20 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. 5, 16, 41, 321, 356, 358, 369 ЦК України, ст. 9, 47 ЖК України, ст. 2-5, 12, 13, 76-81, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 352 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
Визначити порядок користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,9 кв.м, житловою площею 37,0 кв.м, наступним чином:
виділити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у користування::
-житлову кімнату № 4 площею 7,3 кв.м;
-житлову кімнату № 7 площею 12,7 кв.м;
-лоджію площею 4,2 кв.м;
виділити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) у користування:
-житлову кімнату № 3 площею 17,0 кв.м;
залишити у спільному користуванні обох сторін наступні приміщення:
-приміщення № 1 - коридор площею 8,5 кв.м;
-приміщення № 2 - кухня площею 9,6 кв.м;
-приміщення № 5 - ванна кімната площею 2,6 кв.м; 
-приміщення № 6 - туалет площею 1,0 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені витрати на плату судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду в порядку ст. 355 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення складено 28.04.2026 року.

Суддя          Боков О.М.