Справа № 484/6693/25 
Провадження № 2/484/257/26 

Рішення
іменем України
26.06.2026 року м.Первомайськ 
Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді – Максютенко О.А.
секретаря судового засідання Завірюха В.Ю. 
учасники справи:
представник позивача – адвокат Філатов І.Л.
представник відповідача Покрищенко С.В. та співвідповідача відповідача та опікуна майна відповідача - ОСОБА_1 : адвокат Бабкова О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі продажу недійсним
установив
адвокат Філатов І.Л. звернувся до суду в інтересах позивача ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , 22.03.2023 року та посвідченого приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області Ткаченко Н.В. – недійсним.
В обгрунтування позову зазначено, що позивач та відповідач ОСОБА_3 є рідними братами, їх батьком є відповідач ОСОБА_4 та була мати ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У 1985 році батько – відповідач по справі ОСОБА_4 придбав, перебуваючи у шлюбі з матір`ю ОСОБА_3 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Земельна ділянка площею 0.1 га за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку належала ОСОБА_7 та відповідачу ОСОБА_4 на підставі державного акту від 21.02.1994 року.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06.12.1993 року, справа№2-924, шлюб, зареєстрований 24.07.1979 року між батьками: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано та розділено належне подружжю майно. Визнано право власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 за кожним.
Таким чином, частина житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 була спільно сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Згідно довідки від 03.07.2012 року за адресою АДРЕСА_1 з 02.04.1986 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала і була зареєстрована ОСОБА_6 , 1961 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом із нею були зареєстровані син ОСОБА_3 з 11.06.1994 року та син ОСОБА_2 з 14.08.2001 року.
Позивач ОСОБА_8 фактично прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_3 . 
Постановою №1930 від 02.11.2025 року Першою Первомайською державною нотаріальною конторою відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що належить ОСОБА_6 .
В цій постанові зазначено, що зі слів спадкоємця ОСОБА_2 , померлій ОСОБА_6 , належить житловий будинок АДРЕСА_1 . За матеріалами спадкової справи, встановлено, що вказаний житловий будинок, належить іншим особам, що підтверджується випискою Первомайського МБТІ від 15.09.2025 року, а отже у ОСОБА_6 , відсутнє спадкове майно, щодо якого звернулись особи для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом.
Позивач по справі має рідного брата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
Позивачу надалі стало відомо, що його батько ОСОБА_4 у 2023 році подав частину житлового будинку АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_3 .
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 451572277 від 11.11.2025 року власником частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 162, виданий 22.02.2023 року, виданий Ткаченко Н.В, приватний нотаріус Первомайського нотаріального округу Миколаївської області та власником земельної частки земельної ділянки площею 0.1 га, кадастровий номер 4810400000:02:018:0024 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, серія і номер: 162, виданий 22.02.2023 року, виданий Ткаченко Н.В, приватний нотаріус Первомайського нотаріального округу Миколаївської області.
Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_4 не мав права відчужувати (продавати) частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , оскільки зазначена частина зазначеного домоволодіння належить його покійній дружині ОСОБА_3 .
Позивач також зазначає, що іншому відповідачу по справі ОСОБА_3 , як сину ОСОБА_6 також було відомо, що частина житлового будинку належить його покійній матері та його брату є одним із спадкоємців цього будинку.
Відповідачі по справі своїми діями порушили права відповідача та отримання ними спадщини у вигляді частини житлового будинку після смерті матері ОСОБА_6 , уклавши договір купівлі-продажу житлового будинку.
Посилаючись на викладене просив позов задовольнити.
15.12.2025 року ухвалою суду відкрито провадження та позовну заяву прийнято до підготовчого судового засідання.
09.01.2026 рік ухвалою суду забезпечено позов, накладено арешт на частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
12.01.2026 року ухвалою суду витребувано докази у приватного нотаріуса Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області копію договору купівлі-продажу.
02.02.2026 року ухвалою суду витребувано у приватного нотаріуса Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області належним чином завірену копію нотаріальної справи на підставі якої укладався договір купівлі-продаж.
17.03.2026 року ухвалою суду у задоволенні клопотання представнику відповідача у зупиненні провадження відмовлено.
27.03.2026 року ухвалою суду до справи залучено співвідповідача ОСОБА_1 .
15.04.2026 року ухвалою суду відмовлено в зупиненні провадження.
15.04.2026 року до участі у справі залучено опікуна майна відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_1 .
12.05.2026 року відзив на позовну заяву надійшов від представника відповідача адвоката Бабкової О.С., де вона просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що спірний договір купівлі-продажу укладено законно та правомірно.
Звернула увагу суду, що право власності відповідача ОСОБА_4 (батька сторін) на 1/2 частку було зареєстровано в Державному реєстрі 14.07.2020, тому вважає, що строк оскарження цього запису в реєстрі сплив 14.07.2023. 
Позивач проживає в цьому будинку, а отже, він мав знати про стан майна. Відомості реєстру є публічними. Подавши позов лише у грудні 2025 року, він пропустив строк для оскарження підстави, на якій батько володів майном перед продажем. Хоча позов подано в межах 3 років від дати самого договору (22.02.2023 — 15.12.2025), цей договір є лише наслідком реєстрації права від 2020 року. Якщо право батька на 1/2 було внесено до реєстру у 2020 році й не було оскаржене вчасно, то на момент 2023 року він вважався повноправним власником. Вимога про визнання договору від 2023 року недійсним є похідною від оскарження права власності батька, строк на яке сплив ще у 2023 році. Договір є законним, оскільки продавець мав належним чином зареєстроване право. Оскільки на момент угоди (лютий 2023) в ЄДР речових прав і вже 2.5 роки містився запис про те, що батько є власником, покупець ОСОБА_3 не мав жодних підстав сумніватися у правомірності угоди. Покупець не повинен нести відповідальність за те, що позивач роками не оформлював свої спадкові права. Також звертає увагу на п. 1.3 Договору, де зазначено, що площа будинку становить 104,3 кв.м. (з прибудовами), а житлова площа складає 55,7 кв.м. У відповідності до Договору від 12.11.1985 року обєктом продажу 1/2 частини був будинок по АДРЕСА_1 , площею 42 кв.м.
Об`єкт, на який претендує позивач (виходячи з рішення 1993 року), технічно змінився. Це ставить під сумнів можливість визнання договору недійсним щодо "старих" часток у "новому" за технічними показниками майна. Для визнання договору недійсним позивач повинен довести не лише своє право на спадщину, а й те, що реєстрація права власності за батьком у 2020 році була незаконною і що він не міг дізнатися про це раніше. Позивач намагається оскаржити договір щодо об`єкта, характеристики якого (житлова площа 55,7 кв.м) суттєво відрізняються від характеристик майна, на яке він нібито має право (житлова площа 42 кв.м). Оскільки право власності на оновлений об`єкт було зареєстровано за Продавцем у 2020 році, Позивач пропустив строк позовної давності для оскарження цього права та самої реконструкції. Позивач стверджує, що прийняв спадщину, бо був зареєстрований у будинку. Сама по собі реєстрація ("прописка") не означає автоматичного набуття права власності на конкретну частку, якщо вона не була оформлена в нотаріуса протягом років. Позивач знав про смерть матері з 2011 року, але звернувся до нотаріуса лише у 2025 році (через 14 років). Рішення суду від 1993 року визначило частки, але мати їх не зареєструвала до своєї смерті у 2011 році. На момент укладення договору купівліпродажу, згідно з даними Реєстру, власником значного обсягу майна значився батько. 
Оскільки мати право не зареєструвала, юридично для третіх осіб власником залишався батько. Знання про те, що мати колись мала право на частку, не дорівнює знанню про те, що батько не має права її продавати після 10+ років після її смерті. Покупець міг вважати, що батько належним чином оформив документи після смерті дружини або що інші спадкоємці відмовилися від своїх часток (особливо враховуючи тривалий час бездіяльності позивача). Оскільки покупець зник безвісти, він не може надати суду докази того: які саме документи йому показував батько продавець, чи була між братами домовленість або виплата компенсації позивачу (можливо, покупець давав брату гроші, щоб той не претендував на будинок). Визнання договору недійсним зараз — це позбавлення майна особи, яка захищала державу і не може захистити себе в суді. 
Покупець довіряв батьку та офіційним документам. Якщо нотаріус оформив угоду, значить, він перевірив відсутність обтяжень. Покупець не є юристом, щоб перевіряти законність судових рішень 30-річної давнини. 
Представник відповідача також посилається на статтю 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. 
Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Держава має гарантувати захист права власності громадянина. При купівлі спірної квартири відповідач ОСОБА_3 розраховував, як мінімум на дві гарантії держави: проведення державної реєстрації за ОСОБА_3 відбулося після правочину, посвідченого нотаріусом, який мав переконатися у наявності повноваження сторін на укладення договору, при прийнятті рішення про державну реєстрацію мав переконатися у відповідності її вимогам закону. Таким чином ОСОБА_3 як добросовісний набувач розраховував на гарантії держави, зокрема на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. 
За відсутності в державному реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. 
На час укладення договору купівлі-продажу від 22.02.2023 було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. 
Позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача. Вимога про визнання договору купівлі-продажу недійсним за набувачем (покупцем) майна за договором купівлі-продажу є неналежним способом захисту та не підлягає задоволенню.
20.05.2026 року до суду надійшли заперечення на відзив, де представник відповідача просив не приймати до уваги віздив на позовну заяву та просив позовні вимоги задовольнити. Посилання представника відповідачів на пропущення строку позовної давності вважає безпідставним, оскільки до суду позивач звернувся тільки тоді, коли дізнався про порушене його право, а саме існування договору купівлі-продажу від 22.02.2023 року. Предметом даного спору є не запис про державну реєстрацію права власності а саме договір купівлі-продажу від 22.02.2023 року.
Відповідач ОСОБА_4 не був одноосібним власником усієї частини житлового будинку та не мав права відчужувати частку, яка належала його колишній дружині.
Не внесення до державного реєстру запису про право власності ОСОБА_6 не спростовує самого факту існування її права власності встановленого судовим рішенням. Укладення оспорюваного правочину порушило спадкові права позивача, оскільки відповідач ОСОБА_4 відчужив майно, яке йому не належало, тому позивач оспорює правомірність правочину, продавець не мав права розпоряджатись усім відчужуваним майном, тому його спосіб захисту є належним.
Щодо добросовісного набувача майна, зазначив, що відповідача ОСОБА_3 не може бути добросовісним набувачем, оскільки він був рідним братом позивача та сином відповідача ОСОБА_4 та спадкодавця ОСОБА_6 . ОСОБА_3 діяв за нотаріально посвідченим дорученням від відповідача ОСОБА_4 , був уповноваженим оформляти спадкові права після смерті ОСОБА_3 а тому, знав або повинен був знати про відсутність у продавця права на відчуження всього спірного майна.
Зміна площі спадкового майна, не має правового значення для вирішення спору, оскільки предметом спору є правомірність відчуження частки у справі власності на нерухоме майно, а не технічна характеристика будинку. 
Реконструкція або збільшення площі житлового будинку не припиняє права співвласників на відповідні частки у спірному майні.
Також вважає безпідставним посилання відповідача на той факт, що позивач не оформив спадщину, оскільки відповідно до вимог законодавств спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Матеріалами справи підтверджено, що позивач був зареєстрований та проживав разом з матір`ю на момент її смерті, а тому спадщина була прийнята ним фактично.
26.05.2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити посилаючись на викладене в позові.
Представник відповідачів адвокат Бабкова О.С. просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на викладене в запереченнях до позовної зави.
Відповідач ОСОБА_9 в суд звернувся з письмовою заявою, де зазначив, що позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти задоволення позову та визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного між ним та ОСОБА_10 .
Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної цивільного процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та Цивільно процесуальному кодексу України, суд вважає, що створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.
У матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами за участі представників сторін. 
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив.
Предметом доказування у даній справі є наявність/відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.02.2023 року №162 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , виданого приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області.
Звертаючись з даним позовом, позивач вказує на те, у 1985 році батько позивача ОСОБА_4 , перебуваючи у шлябі із ОСОБА_3 , матір`ю позивача, набув у власність 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу.
На підставі рішення суду справа 2-924 від 06.12.1993 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано і внаслідок поділу мана 1/4 частина спірного домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 визнано за кожним з них.
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
З довідки №924 про реєстрацію місця проживання за відомостями ВК Первомайської міської ради Миколаївської області за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований позивач ОСОБА_2 з 14.08.2001 р по теперішній час.
Згідно наданої позивачем довідки від 03.07.2012 виданого головою квартального комітету, за адресою АДРЕСА_1 , на день смерті померлої були зареєстровані син ОСОБА_3 (відповідач) з 11.06.1994 р. та син ОСОБА_2 , (позивач) з 14.08.2001 р.
Отже позивач по справі ОСОБА_2 фактично прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , а саме: спадщини, яка складається з частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі рішення суду.
Однак, постановою від 02.11.2025 Першої Первомайської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що належить ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю такого майна в державному реєстрі речових прав зареєстрованого за спадкодавцем.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_4 14.07.2020 року зареєстрував договір купівлі – продажу, серія та номер:1-3837, виданий 12.11.1985 року Першою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області частку житлового будинку АДРЕСА_1 та частку земельної ділянки, кадастровий номер: 4810400000:02:018:0024 для будівництва і обслуговування даного житлового будинку. Реєстраційний номер:2126650048104.
22.02.2023 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір купівлі продажу 1\2 частини у праві спільної часткової власності на земельну ділянку загальною площею 0.1000 га з розташованим на ній житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .
Вказані обставини і стали причиною виникнення даного спору.
Відповідно до частини 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення ( чи оспорювання ) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Положення частини 2 ст. 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину.
ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам
Ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. 
Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. 
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України оспорюється дійсність укладеного відповідачами договору купівлі-продажу від 22.02.2023 року з підстав недотримання умов, визначених частиною першою статті 215 ЦК України у поєднанні з частиною першою, третьою та четвертою статті 203 ЦК України (правочин не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Аналізуючи укладений між відповідачами оспорюваний договір купівлі-продажу на предмет дотримання положень частини п`ятої статті 203 ЦК України, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як вбачається з копії матеріалів, що стали підставою укладення спірного договору купівлі-продажу, а саме: посвідченої нотаріусом заяви продавця ОСОБА_4 від 22.02.2023 року. ОСОБА_4 при укладенні договору купівлі-продажу письмово заявив, що відчужувана ним частка у праві приватної спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної сумісної власності та є його особистою приватною власністю. На момент набуття права власності на нерухоме майно перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті спадкова справа не заводилась. Шлюб з ОСОБА_3 було зареєстровано та розірвано відділом ДРАЦС по місту Первомайську реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області 20.11.1997 року, актовий запис №341, що підтверджується інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужуване майно (його частку) немає.
В той же час, з копії рішення Первомайського міського суду Миколаївської області, яке набуло законної сили 17.12.1993 року вбачається, що було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та вирішено питання розподілу майна. Визнано право власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на частину домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 , за кожним.
Таким чином, суд звертає увагу на те, що при укладенні спірного договору ОСОБА_2 повідомив нотаріусу недостовірну інформацію, щодо його частки в спірному майні, замовчав той факт, що існувало рішення суду про розподіл майна.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Продаж нерухомості особою, яка не є її власником, є незаконним згідно із Цивільним кодексом України.
Відповідно до ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доводи представника відповідача щодо застосування строку давності, не є слушними, оскільки про порушення свого права позивач дізнався в межах строку позовної давності звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.
Посилання представника відповідача на той факт, що спадкодавцем протягом довгих років не була проведення державна реєстрація спірного майна, за рішенням суду також не є слушним, оскільки державної реєстрації прав полягає у фіксації відповідного факту, яка вчиняється за зверненням заявника на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. 
Тому, недобросовісна поведінка відповідача ОСОБА_4 , який визнав позов, не повідомив нотаріуса при укладенні спірного договору купівлі продажу всіх обставин справи, і привела до порушення прав позивача. 
Отже, з урахуванням викладеного позовні вимоги підлягають задоволенню, а спірний договір підлягає визнанню недійсним.
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268, 282, 284, 289 ЦПК України, суд
ухвалив
позовні вимоги задовольнити повністю.
Розірвати договір купівлі - продажу від 22.02.2023 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області, зареєстрований в реєстрі за № 162.
Після набрання рішення законної сили скасувати арешт накладений ухвалою суду від 09.01.2026 рік про забезпечення позову, якою накладено арешт на частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено 26.06.2026 року.
Суддя: