П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/16096/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Блонський В.К. 
Суддя-доповідач - Кузьмишин В.М. 
02 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Кузьмишина В.М. 
суддів: Сушка О.О.  Сапальової Т.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
1.2. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач при обчисленні пенсії за віком протиправно не врахував до страхового стажу позивачки період роботи з 01.01.2005 по 30.11.2005 майстром формувального цеху ТОВ «Полонський завод художньої кераміки». Позивачка наголошує, що факт роботи підтверджується належними записами у трудовій книжці та архівною довідкою про нарахування і виплату заробітної плати, а тому несплата підприємством-страхувальником страхових внесків унаслідок його банкрутства не повинна позбавляти її страхового стажу.
2. Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
2.1. Позивачка з 12.08.2018 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі — Закон № 1058-IV).
2.2. 29.09.2024 позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.01.2005 по 30.11.2005 у ТОВ «Полонський завод художньої кераміки».
2.3. Листом відповідача № 17652-16021/П-03/8-2200/24 від 17.10.2024 позивачці повідомлено, що ТОВ «Полонський завод художньої кераміки» знято з обліку 16.12.2009 за наслідками завершення процедури банкрутства у справі № 13/2/17/198-Б. Заборгованість підприємства зі страхових внесків за 2005– 2006 роки списана відповідно до статті 106 Закону № 1058-IV, у зв`язку з чим пенсійний орган відмовив у зарахуванні спірного періоду до страхового стажу через відсутність фактичної сплати страхових внесків роботодавцем.
2.4. Судом першої інстанції встановлено, що згідно з трудовою книжкою позивачки (серія НОМЕР_1 ) вона у період з 01.06.2004 по 30.11.2005 працювала в ТОВ «Полонський завод художньої кераміки» на посаді майстра формувального цеху. Архівна довідка, наявна в матеріалах справи, підтверджує нарахування та виплату заробітної плати позивачці за вказаний період.
3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
3.1. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.01.2005 по 30.11.2005 у ТОВ «Полонський завод художньої кераміки»;
- зобов`язано відповідача зарахувати зазначений період до страхового стажу позивачки та здійснити перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.10.2024 з урахуванням цього періоду.
4. Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву
4.1. Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове — про відмову у задоволенні позову повністю. Апелянт посилається на те, що з 01.01.2004 страховий стаж обчислюється виключно за даними персоніфікованого обліку пропорційно фактично сплаченим внескам; оскільки ТОВ «Полонський завод художньої кераміки» ліквідоване і заборгованість зі сплати внесків за спірний період списана, правових підстав для зарахування стажу немає. Окрім того, апелянт стверджує, що зобов`язання судом зарахувати стаж та здійснити перерахунок пенсії є неприпустимим втручанням у дискреційні повноваження органу ПФУ та суперечить статті 2 КАС України.
4.2. Позивачка не скористалась правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
ІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
1. Позиція апеляційного суду
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
1.1. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Частина третя статті 22 Конституції України забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
1.2. Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж — це період, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Спірний період (01.01.2005 – 30.11.2005) підпадає під дію цієї норми, оскільки система персоніфікованого обліку застосовується з 01.01.2004. Разом з тим буквальне тлумачення цієї норми не може розглядатися у відриві від конституційних гарантій та принципу захисту особи від наслідків протиправної поведінки третіх осіб.
1.3. Матеріалами справи встановлено, що у спірний період позивачка офіційно перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Полонський завод художньої кераміки», виконувала трудові обов`язки та отримувала заробітну плату. Ці обставини підтверджені трудовою книжкою з належно оформленим записом та архівною довідкою про нарахування і фактичну виплату заробітної плати і не заперечуються відповідачем. Наведена сукупність первинних документів підтверджує, що позивачка підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню у спірний період і на роботодавця покладався обов`язок нараховувати та сплачувати за неї страхові внески.
1.4. Відповідно до статей 15, 16 Закону № 1058-IV обов`язок нарахування, утримання та сплати страхових внесків покладено виключно на страхувальника (роботодавця). Застрахована особа — найманий працівник — не є суб`єктом, на якого законом покладено відповідальність за неналежне виконання роботодавцем його зобов`язань перед Пенсійним фондом. Закон надає застрахованій особі право вимагати від страхувальника сплати внесків, у тому числі в судовому порядку (стаття 16 Закону № 1058-IV). Проте у цій справі ТОВ «Полонський завод художньої кераміки» було ліквідоване у 2009 році за наслідками завершення процедури банкрутства, що унеможливило реалізацію позивачкою зазначеного права внаслідок юридичної ліквідації підприємства-боржника.
1.5. Верховний Суд у постанові від 11.10.2023 у справі № 340/1454/21 підтвердив, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періоду його роботи.
1.6. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, зокрема викладеної у пунктах 70– 71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, рішення від 20.10.2011), принцип «належного урядування» передбачає, що ризик будь-якої помилки або організаційного прорахунку державного органу чи пов`язаних із ним суб`єктів покладається на саму державу та не може виправлятися за рахунок осіб, яких ці прорахунки стосуються. Допустити, що застрахована особа — яка сумлінно виконувала трудові обов`язки та фактично отримувала заробітну плату — позбавляється страхового стажу виключно через порушення роботодавцем його обов`язків із подальшою ліквідацією цього роботодавця, означало б перекласти на громадянина відповідальність за неефективність державного контролю у сфері сплати страхових внесків. Такий підхід суперечить статті 46 Конституції України та статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на мирне володіння майном — у тому числі законними очікуваннями стосовно пенсійних прав, набутих унаслідок трудової діяльності.
1.7. Доводи апелянта про неприпустиме «втручання суду в дискреційні повноваження» є безпідставними. Дискреція передбачає можливість вибору між кількома законно допустимими варіантами рішення. У цій справі такої альтернативи немає: якщо факт роботи і підлягання особи страхуванню у спірний період підтверджений достовірними первинними документами, а несплата внесків відбулася виключно з вини ліквідованого роботодавця, — у відповідача виникає безумовний обов`язок зарахувати цей період до страхового стажу. За відсутності дискреції зобов`язання судом вчинити конкретні дії є допустимим і єдино ефективним способом захисту, що узгоджується з усталеним підходом Верховного Суду: спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і виключати необхідність повторного звернення до суду (постанова КАС ВС від 31.01.2025 у справі № 120/8471/23).
1.8. Доводи апелянта щодо ненадання судом першої інстанції оцінки його аргументам колегією суддів також відхиляються: рішення суду першої інстанції містить розгорнуту правову оцінку ключового аргументу відповідача і мотивований висновок про його відхилення з посиланням на конкретні норми закону та фактичні обставини справи. Ненаведення у рішенні детальних спростувань кожного другорядного аргументу не є порушенням норм процесуального права, оскільки суд не зобов`язаний відповідати на аргументи, що не є вирішальними для результату спору (висновок узгоджується з практикою ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, § 23).
1.9. Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку доказам у їх сукупності та правомірно застосував норми матеріального права. Рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права і підстав для його скасування немає.
2. Висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги
2.1. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення.
2.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315, статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
2.3. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Кузьмишин В.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сушко О.О.    Сапальова Т.В.