ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/13689/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,
розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Дмитра Анатолійовича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 (суддя Ягічева Н. І.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 (головуючий - Ходаківська І. П., Демидова А. М., Євсіков О. О.) у справі 
за заявою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Дмитра Анатолійовича про надання дозволу на звернення стягнення на житлову нерухомість, право на користування якою мають діти,
у справі № 910/13689/22
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Канбуд"
до: 1)  ОСОБА_1 ,
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансовий будівельний холдинг",
за участю заінтересованих осіб: 1) Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації; 2) ОСОБА_2 ; 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Кан Сіті"; 4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Фінансовий будівельний холдинг",
про стягнення 16 357 389, 43 грн.
Короткий зміст і підстави позовних вимог
1. 08.12.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "Канбуд" (далі - ТОВ "Канбуд", генпідрядник, позивач, стягувач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач-1, боржник) і Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансовий будівельний холдинг" (далі - ТОВ "ФБХ", підрядник, відповідач-2) про стягнення солідарно з відповідачів 16 357 389,43 грн, із яких: 7 605 351,55 грн боргу, 8 752 037,88 грн штрафу.
Позовна заява обґрунтовувалася невиконанням підрядником робіт за договором будівельного підряду від 18.08.2020 № 8360 та додатковими угодами до нього, авансування яких здійснено позивачем, а зважаючи на укладення між ТОВ "ФБХ" і ОСОБА_1 (поручителем) договору поруки від 18.08.2020, відповідачі мають нести солідарну відповідальність перед позивачем за вказаним договором будівельного підряду. 
Короткий зміст і підстави заяви про надання дозволу на звернення стягнення на житлову нерухомість, право на користування якою мають діти
2. 25.10.2024 приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Гненний Дмитро Анатолійович (далі - Приватний виконавець, Виконавець, заявник) звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою (поданням) про надання дозволу на звернення стягнення на житлову нерухомість, право на користування якою мають діти, у якій (заяві) просив: 
1) встановити порядок виконання рішень суду у справах № 910/2552/23, № 910/10907/23, № 910/14178/22, № 910/13689/22, що перебувають на виконанні у Приватного виконавця у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_2 (далі - зведене ВП № НОМЕР_2); 
2) надати дозвіл на звернення стягнення на 3/4 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. 
Заява аргументована відсутністю у боржника достатніх коштів чи рухомого майна для виконання судових рішень у межах зведеного ВП № НОМЕР_2 від 02.11.2023 та зумовлену цим необхідність звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна. При цьому передача на реалізацію нерухомого майна боржника, право власності або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду неможлива, однак орган опіки і піклування (Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Служба у справах дітей)) не надав Виконавцю згоди на реалізацію 3/4 спірної квартири.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій 
3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2023 (суддя Гумега О. В.) позов задоволено повністю. Стягнуто солідарно з громадянина України ОСОБА_1 і ТОВ "ФБХ" на користь ТОВ "Канбуд" 7 605 351,55 грн основного боргу та 8 752 037,88 грн штрафу.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2024 (головуючий - Сибіга О. М., Кравчук Г. А., Палій В. В.), залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.11.2024 (головуючий - Бенедисюк І. М., Ємець А. А., Жайворонок Т. Є.), відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі № 910/13689/22 за апеляційною скаргою ТОВ "ФБХ" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2023.
4. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2024 (суддя Гумега О. В.), постановленою на підставі частини 3 статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) заяву від 25.10.2024 та додані до неї документи повернуто Приватному виконавцю з огляду на те, що питання про надання дозволу на звернення стягнення на житлову нерухомість, право на користування якою мають діти, з тих самих підстав уже вирішено судом шляхом постановлення судового рішення, яке є чинним.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 (головуючий - Ходаківська І. П., Владимиренко С. В., Демидова А. М.), залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.04.2025 (головуючий - Бенедисюк І. М., Ємець А. А., Малашенкова Т. М.), ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.11.2024 скасовано, а матеріали справи № 910/13689/22 у частині розгляду заяви (подання) Приватного виконавця від 25.10.2024 про встановлення порядку виконання рішень у межах зведеного виконавчого провадження та надання дозволу про звернення стягнення на частину квартири, в якій зареєстровані малолітні діти, передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.
Зазначені постанови мотивовані наявністю підстав для розгляду вказаної заяви судом у порядку, встановленому статтею 331 ГПК України.
5. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 (суддя Гумега О. В.), залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2025 (головуючий - Тищенко А. І., Мальченко А. О., Михальська Ю. Б.), у задоволенні заяви (подання) Приватного виконавця від 25.10.2024 про надання дозволу на звернення на житлову нерухомість, право на користування якою мають діти, відмовлено повністю з тих підстав, що: 
1) установлений чинним законодавством порядок реєстрації малолітніх дітей та вселення у спірну квартиру дотримано; 
2) матеріали справи не містять і Приватним виконавцем не надано жодних належних та допустимих доказів щодо наявності іншого (крім спірної квартири) приміщення у малолітніх дітей чи їх батьків, яке може використовуватися як постійне місце проживання; 
3) Виконавець не надав як жодних доказів на підтвердження відсутності у боржника іншого майна, окрім спірної квартири, за рахунок якого можна би було виконати рішення суду у зведеному виконавчому провадженні, так і доказів щодо неможливості виконати рішення суду у зведеному виконавчому провадженні за рахунок такого іншого майна боржника; 
4) надання Приватному виконавцю дозволу на звернення стягнення на 3/4 спірної квартири, право на користування якою мають малолітні діти, призведе до того, що малолітні діти зможуть користуватися лише 1/4 частиною спірної квартири, тобто до погіршення житлових умов малолітніх дітей, що, очевидно, не відповідатиме забезпеченню найкращих інтересів дитини, а отже, суперечитиме положенням Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 (далі - Конвенція про права дитини), та загальнонаціональному пріоритету інтересів дитини, закріпленому Законом України "Про охорону дитинства".
6. Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.10.2025 (головуючий - Власов Ю. Л., Булгакова І. В., Малашенкова Т. М.) ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2025 скасовано. Матеріали справи у частині розгляду заяви (подання) Приватного виконавця від 25.10.2024 про встановлення порядку виконання рішень у межах зведеного виконавчого провадження та надання дозволу про звернення стягнення на частину квартири, в якій зареєстровані малолітні діти, передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Постанова Верховного Суду аргументована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили того, де проживали та були прописані малолітні діти у період із 21.01.2023 до 15.01.2024 після припинення шлюбних відносин між їхніми батьками, чому вони змінили місце реєстрації та, як стверджує ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), фактичне проживання саме з 15.01.2024, тобто через 3 дні після здійснення Приватним виконавцем опису та арешту 3/4 спірної квартири, чи може приміщення, в якому проживали і були прописані малолітні діти у період із 21.01.2023 до 15.01.2024, надалі використовуватися як їхнє постійне місце проживання, чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірну квартиру з огляду на наявність арешту. Від установлення зазначених обставин напряму залежить оцінка добросовісності дій боржника, що покладається в основу судового рішення про надання чи відмову в наданні виконавцю дозволу на звернення стягнення на житлову нерухомість, право на користування якою мають діти.
7. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2025, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026, відмовлено у задоволенні подання ОСОБА_3 про визнання неправомірною відмови органу опіки та піклування у наданні дозволу на звернення стягнення на житлову нерухомість, право на користування якою мають діти. 
Ухвала та постанова мотивовані посиланням на положення статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 6, 7, 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статті 3 Конвенції про права дитини, статей 1, 5, 10, 18, 48, 50 Закону України "Про виконавче провадження", статей 1, 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства", статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.06.2016 № 2831/5 (далі - Порядок № 2831/5), пункту 30 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5), пунктів 33, 34 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 (далі - Порядок № 265), статей 269, 326, 327, 331 ГПК України, з урахуванням яких суди дійшли висновку про відсутність підстав для надання Приватному виконавцю дозволу на звернення стягнення на спірну квартиру, право на користування якою мають малолітні діти, з огляду на те, що: 
1) у пунктах 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 у справі № 755/12052/19 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 2-537/11 сформульовано висновки про те, що, на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій виконавця та/або органу опіки та піклування. Отже, державний чи приватний виконавець спочатку повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а у випадку відмови органу опіки та піклування державний чи приватний виконавець з метою виконання судового рішення та забезпечення дотримання прав дітей повинен звернутися до суду; 
2) під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини (такий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 2-537/11); 
3) реєстрацію місця проживання малолітніх дітей за адресою спірної квартири, які (діти) були зареєстровані у спірній квартирі у період із 30.09.2020 по 21.01.2023 та з 15.01.2024 по теперішній час, здійснено з дотриманням вимог пунктів 33, 34 Порядку № 265 і матеріали справи не містять доказів на спростування правомірності вказаної реєстрації; 
4) у межах зведеного ВП № НОМЕР_2 Приватним виконавцем описано та арештовано 13 квартир і 3 земельні ділянки, які набуті ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_2 , проте Виконавець не надав належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності у боржника ( ОСОБА_1 ) іншого майна, за рахунок якого можливо було би забезпечити виконання судових рішень у межах зведеного виконавчого провадження без звернення стягнення на спірну квартиру;
5) надання дозволу на звернення стягнення на 3/4 частки спірної квартири, в якій зареєстровані та проживають малолітні діти, фактично обмежить їхнє право користування житлом лише 1/4 частиною об`єкта житлової нерухомості, тоді як суттєве зменшення житлової площі призведе до неминучого погіршення житлових умов дітей, що суперечить принципу забезпечення "найкращих інтересів дитини", закріпленому Конвенцією про права дитини та нормами Закону України "Про охорону дитинства", а тому, зважаючи на загальнонаціональний пріоритет охорони дитинства, порушення житлових прав малолітніх дітей у такий спосіб є недопустимим;
6) з`ясовуючи питання наявності у батьків або інших близьких осіб іншого приміщення для проживання дітей, суди констатували, що ОСОБА_2 у поясненнях зазначає про проживання майже рік (із 22.01.2023 до 14.01.2024) із малолітніми дітьми за іншою адресою ( АДРЕСА_2 ), а саме у квартирі АДРЕСА_3 , що раніше належала на праві власності матері боржника ( ОСОБА_1 ), яка хоча й не користувалася зазначеною квартирою, але згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22.05.2024 відчужила її. Таким чином, матеріали справи свідчать про відсутність іншого придатного приміщення, яке може використовуватися як постійне місце проживання неповнолітніх дітей;
7) надання Приватному виконавцю дозволу на звернення стягнення на житлову нерухомість, право на користування якою мають діти, призведе до звуження прав малолітніх дітей, зокрема права користування житлом, яке офіційно зареєстровано за ними, а судове рішення, яке фактично буде підставою для позбавлення права на житло, суперечитиме інтересам малолітніх дітей та стратегічному загальнонаціональному пріоритету охорони дитинства, закріпленому Законом України "Про охорону дитинства".
Водночас, беручи до уваги те, що малолітні діти в силу свого віку позбавлені можливості самостійно обирати місце проживання або визначати порядок користування житлом, суд апеляційної інстанції наголосив на невідчужуваності їхніх житлових прав, як наслідок, надання дозволу на звернення стягнення на житлову нерухомість, а саме 3/4 майна боржника, право на користування якою мають діти, є безумовною підставою для позбавлення їх права користування цим житлом та порушує права та інтереси дітей, що є недопустимим. 
Разом із тим апеляційний суд зауважив, що наявність у матері дітей 1/4 права власності на спірну квартиру жодним чином не свідчить про нормальну можливість використання дітьми цієї частини житла для проживання, оскільки таке володіння матір`ю часткою нерухомості не гарантує збереження звичного для дітей житлового середовища, суперечить принципу пріоритетності інтересів дитини над майновими вимогами кредиторів і фактично унеможливлює дотримання встановлених санітарних та технічних норм проживання, що призводить до звуження змісту та обсягу існуючих прав дітей на житло. Наявність права лише на частку майна не забезпечує дітям належних і гідних умов для всебічного розвитку, що гарантуються статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" та нормами міжнародного права щодо захисту прав людини.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
8. Не погоджуючись із ухвалою місцевого господарського суду від 09.12.2025 та постановою суду апеляційної інстанції від 26.02.2026, Приватний виконавець звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким установити порядок виконання рішень суду в справах №№ 910/2552/23, 910/10907/23, 910/14178/22, 910/13689/22, що перебувають на виконанні у Приватного виконавця у межах зведеного ВП № НОМЕР_2. Надати дозвіл на звернення стягнення на 3/4 спірної квартири, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
9. На обґрунтовування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, а саме положень статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", пункту 3 розділу ІІ Порядку № 2831/5, статей 73- 80, 86, 331 ГПК України, наголошуючи на тому, що: 
1) насьогодні ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18.11.2024 розгляд справи № 367/8869/23 (предмет позову - зняття арешту з майна, а саме із 13 квартир, розташованих за адресою: АДРЕСА_4 , і 3 земельних ділянок, кадастрові номери 3210900000:01:174:3106, 3210900000:01:174:3116, 3210945900:01:069:0021, що зареєстровані за ОСОБА_1 ) зупинено до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 367/2819/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що зумовлює неможливість звернення стягнення на зазначені квартири та земельні ділянки;
2) неповнолітні діти боржника можуть проживати в іншому нерухомому майні, що належить ОСОБА_1 , зокрема, в одній із 13 квартир за адресою: АДРЕСА_4 , і ОСОБА_2 не надавала належних доказів щодо неможливості проживання дітей у будь-якій із цих квартир, однак судами не надано оцінки вказаним доводам заявника; 
3) 3/4 частки спірної квартири, що належить на праві власності відповідачу-1, є єдиним майном, на яке станом на теперішній час можна звернути стягнення у межах зведеного виконавчого провадження.
Узагальнені доводи інших учасників справи
10. 10.05.2026 представник ОСОБА_2 - адвокат Анненкова О. Ю. через підсистему "Електронний суд" подала до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Приватного виконавця, в якому (відзиві) також міститься клопотання про продовження строку на подання відзиву до 11.05.2026 із посиланням на отримання вказаним представником доступу до матеріалів касаційної скарги лише 29.04.2026, тобто вже після спливу встановленого судом строку, що, на думку заявника, позбавило його об`єктивної можливості надати заперечення вчасно.
Верховний Суд залишає без розгляду зазначений відзив на касаційну скаргу та не надає оцінку викладеним у ньому доводам із огляду на таке.
Частиною 4 статті 294 ГПК України передбачено, що в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу. 
Відповідно до частини 9 статті 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
Згідно з частиною 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 2 статті 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Частинами 1, 2 статті 119 ГПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Як убачається з матеріалів справи, ухвалу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.04.2026 про відкриття касаційного провадження у справі № 910/13689/22, якою було встановлено строк подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу до 21.04.2026, надіслано ОСОБА_2 08.04.2026 рекомендованим листом із повідомленням про вручення поштового відправлення, який (лист) у свою чергу було повернуто 30.04.2026 до Верховного Суду з причин закінчення терміну зберігання, що підтверджується довідкою Акціонерного товариства "Укрпошта" від 27.04.2026 (ф. 20).
При цьому ОСОБА_2 не надала жодних доказів на обґрунтування поважності причин пропуску строку на подання відзиву на касаційну скаргу чи щодо об`єктивної неможливості отримання ухвали Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.04.2026 про відкриття касаційного провадження у справі № 910/13689/22, як наслідок, не довела наявності непереборних обставин чи істотних перешкод, які об`єктивно могли би завадити заявнику своєчасно вчинити відповідні процесуальні дії.
Водночас колегія суддів відхиляє доводи представника ОСОБА_2 (адвоката Анненкової О. Ю.) щодо необхідності продовження строку на подання відзиву до 11.05.2026 із посиланням на отримання вказаним представником доступу до матеріалів касаційної скарги лише 29.04.2026, тобто вже після спливу встановленого Верховним Судом строку, що, на думку заявника, нібито може свідчити про наявність поважних причин пропуску процесуального строку, оскільки, виходячи зі змісту положень частин 1, 2 статті 119 ГПК України, за заявою учасника може бути продовжений тільки строк, який встановлений судом і який не сплив на час звернення учасника справи із заявою. Процесуальний строк може бути продовжений також з ініціативи суду. Натомість, на відміну від поновлення процесуального строку, вирішення судом питання про продовження процесуального строку не зумовлене вчиненням учасником процесуальної дії. Навпаки, процесуальний закон виходить із того, що процесуальний строк продовжується для вчинення процесуальної дії, яка ще не вчинена. При цьому, оскільки у тих випадках, коли суду процесуальним законом надано право встановити строк у межах певного строку, визначеного ГПК України, суд також не може продовжити строк понад встановлений ГПК України строк (аналогічні висновки викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2018 у справі № 904/5995/16).
Таким чином, якщо строк на подання відзиву на касаційну скаргу встановлюється не законом, а судом, то відповідно до вимог процесуального закону такий строк може бути продовженим, а не поновленим.
Оскільки ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.04.2026 учасникам справи надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 21.04.2026, який (строк) міг бути лише продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до 21.04.2026 включно, а представник ОСОБА_2 (адвокат Анненкова О. Ю.), який отримав доступ до матеріалів касаційної скарги 27.04.2026 за заявою від 23.04.2026, тобто поданою навіть вже після спливу встановленого судом граничного строку, то Верховний Суд залишає без розгляду відзив на касаційну скаргу, поданий ОСОБА_2 лише 10.05.2026, і на підставі частини 9 статті 165 ГПК України не надає оцінку доводам, викладеним у цьому відзиві.
Адже представник ОСОБА_2 не надав жодних доказів на обґрунтування поважності причин пропуску строку на подання відзиву на касаційну скаргу, зокрема не довела наявності непереборних обставин чи істотних перешкод, які об`єктивно могли би завадити заявнику своєчасно вчинити відповідні процесуальні дії.
Разом із тим позивач, відповідачі та інші заінтересовані особи не скористалися правом на подання відзивів на касаційну скаргу.
Розгляд справи Верховним Судом 
11. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.04.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного виконавця на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 у справі № 910/13689/22 та постановлено здійснити їх перегляд у порядку письмового провадження. 
Із метою повного, всебічного, об`єктивного розгляду справи, забезпечення єдності та сталості судової практики, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду цієї справи у розумний строк, тобто такий, що є необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
12. На розгляді у Господарському суді міста Києва перебували, зокрема такі справи за участю ОСОБА_1 і ТОВ "ФБХ":
- № 910/2552/23 (суддя Привалов А. І.) за позовом ТОВ "Канбуд" (позивач) до ОСОБА_1 (відповідач-1), ТОВ "ФБХ" (відповідач-2) про стягнення 4 735 032,76 грн; 
- № 910/10907/23 (суддя Пукас А. Ю.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кан Сіті" (далі - ТОВ "Кан Сіті") до ОСОБА_1 (відповідач-1) і ТОВ "ФБХ" (відповідач-2) про солідарне стягнення з відповідачів 1 800 815,43 грн заборгованості та 900 407,72 грн штрафу; 
- № 910/14178/22 (суддя Курдельчук І. Д.) за позовом ТОВ "Канбуд" (позивач) до ОСОБА_1 (відповідач-1) і ТОВ "ФБХ" (відповідач-2) про солідарне стягнення 2 496 256,93 грн заборгованості, 2 587 083,30 грн штрафу, 346 377,61 грн інфляційних втрат, 3 % річних у сумі 36 806,21 грн.
13. На виконанні у Приватного виконавця із 02.11.2023 перебуває зведене ВП № НОМЕР_2, до складу якого входять:
- ВП № НОМЕР_3 від 03.10.2023 із примусового виконання наказу від 27.09.2023 № 910/2552/23, виданого Господарським судом міста Києва, про стягнення солідарно з громадянина України ОСОБА_1 і ТОВ "ФБХ" на користь ТОВ "Канбуд" 2 285 659,82 грн заборгованості та 1 224 686,47 грн штрафу;
- ВП № НОМЕР_4 від 02.11.2023 із примусового виконання наказу від 26.10.2023 № 910/10907/23, виданого Господарським судом міста Києва, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 і ТОВ "ФБХ" на користь ТОВ "Кан Сіті" 1 800 815,43 грн заборгованості, 900 407,72 грн штрафу;
- ВП № НОМЕР_5 від 08.11.2023 із примусового виконання наказу від 31.10.2023 № 910/14178/22, виданого Господарським судом міста Києва, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 і Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Фінансовий будівельний холдинг" (далі - ТОВ "БК "ФБХ") на користь ТОВ "Канбуд" 2 496 256,93 грн заборгованості, 2 587 083,30 грн штрафу;
- ВП № НОМЕР_6 від 08.01.2024 із примусового виконання наказу від 25.12.2023 № 910/13689/22, виданого Господарським судом міста Києва про стягнення солідарно з громадянина України ОСОБА_1 і ТОВ "ФБХ" на користь ТОВ "Канбуд" 7 605 351,55 грн основного боргу, 8 752 037,88 грн штрафу.
Таким чином, загальна сума коштів, що підлягають стягненню при примусовому виконанні вказаних судових наказів, боржником за якими є ОСОБА_1 , у межах зведеного ВП № НОМЕР_2 становить 27 728 549,20 грн.
14. Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація у відповідь на запит Приватного виконавця від 05.10.2023 щодо надання інформації стосовно осіб, зареєстрованих у спірній квартирі, листом від 11.10.2023 № 100-12256 повідомила, що відповідно до Реєстру територіальної громади м. Києва у спірній квартирі станом на 11.10.2023 зареєстровані такі особи: 1) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із 15.07.1993 по теперішній час; 2) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із 15.07.1993 по теперішній час.
15. 12.01.2024 Виконавцем проведено опис та арешт майна боржника ( ОСОБА_1 ), а саме 3/4 спірної квартири, та винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 12.01.2024.
Згідно з описом нерухомого майна, належного боржнику на праві власності (3/4 спірної квартири), проведеного Приватним виконавцем 12.01.2024, що підтверджується постановою Виконавця про опис та арешт майна (коштів) боржника, загальна площа спірної квартири становить 72,28 м2, житлова площа спірної квартири - 41,1 м2. Ця квартира складається із трьох кімнат площею 17,3 м2, 10,6 м2, 13,2 м2 відповідно і допоміжних приміщень: кухні - 8,3 м2; ванної кімнати - 2,7 м2; вбиральні - 1,4 м2; коридору - 13,3 м2; кладової та вбудованих шаф - 3,8 м2, а також обладнана балконом (0,48 м2) і лоджією (1,2 м2).
16. 19.01.2024 до Приватного виконавця надійшла заява ОСОБА_2 , якою заявниця повідомила про те, що у спірній квартирі з 15.01.2024 зареєстровані неповнолітні особи, долучивши до заяви копії довідок (інформації) про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 17.01.2024 №№ 105547024, 105547110, 105546862.
17. Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація у відповідь на повторний запит Виконавця від 19.01.2024 листом від 29.01.2024 № 100-1175 повідомила про те, що згідно з Реєстром територіальної громади м. Києва у спірній квартирі станом на 29.01.2024 зареєстровані такі особи: 1) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із 15.07.1993 по теперішній час; 2) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із 15.07.1993 по теперішній час; 3) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із 15.01.2024 по теперішній час; 4) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , із 15.01.2024 по теперішній час; 5) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , із 15.01.2024 по теперішній час.
18. Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 (боржник) та ОСОБА_2 є співвласниками спірної квартири та мають у своїй власності 3/4 та 1/4 частки квартири відповідно. 
ОСОБА_1 (боржник у зведеному ВП № НОМЕР_2) та ОСОБА_2 є батьками двох малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Із наявних у матеріалах справи довідок (інформації) про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи вбачається, що малолітні діти ОСОБА_5 і ОСОБА_1 були зареєстровані у спірній квартирі у період із 30.09.2020 по 21.01.2023, а також із 15.01.2024 по теперішній час.
19. 01.02.2024 Приватний виконавець звернувся до Служби у справах дітей із заявою № 1027 про надання дозволу на реалізацію об`єкта нерухомого майна, право на користування якою мають діти.
Листом від 21.03.2024 № 100/09-821 Служба у справах дітей відмовила Виконавцю у наданні дозволу на реалізацію 3/4 спірної квартири, що належить на праві власності боржнику та в якій зареєстровані малолітні діти - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
20. 01.12.2025 Службою у справах дітей за результатами обстеження умов проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (5 років) і ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (10 років) у квартирі АДРЕСА_5 складено акт обстеження, яким, зокрема, встановлено таке: 
1) у квартирі зроблено сучасний ремонт, чисто та охайно. Наявні побутова техніка та меблі. Створено належні умови для ведення домашнього господарства; 
2) для малолітніх дітей виділено окремі кімнати. У кімнатах наявні: спальні місця; шафи для речей; полички для книг, гаджетів; книги; телевізор. Наявні дитячі речі, іграшки та одяг. 
За результатами обстеження умов проживання Службою у справах дітей зроблено висновок, що для проживання дітей створено належні умови. На момент проведення обстеження умов проживання діти були вдома.
Позиція Верховного Суду
21. Здійснивши розгляд касаційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені у ній доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
22. Частиною 2 статті 6 СК України передбачено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
23. Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Згідно з частинами 1-3 статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
24. Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
25. Стаття 19 СК України регулює участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. 
Частина 6 цієї статті визначає співвідношення повноважень цього органу та суду, встановлюючи, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Виконавець у виконавчому провадженні відповідно до законодавства України подібними повноваженнями не наділений. Разом із тим повноваження державного або приватного виконавця не мають того характеру та обсягів, які має суд, зокрема, в межах цивільного процесу. Обов`язки і права виконавців, закріплені в статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", не відповідають широті повноважень та обов`язків суду, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) для вирішення судових спорів. Як приклад можна навести статтю 19 СК України, яка передбачає право суду не погодитися з висновками органу опіки та піклування. Тоді як законодавство України, зокрема Закон України "Про виконавче провадження", такими повноваженнями державного або приватного виконавця не наділяє. Також, наприклад, державний або приватний виконавець позбавлений можливості встановлювати, чи є у власності неповнолітніх дітей, місце проживання яких зареєстроване у квартирі, яка підлягає реалізації в рамках виконавчого провадження, інше житлове приміщення; чи мають вони право користування іншим житловим приміщенням. Для вирішення подібних питань державний або приватний виконавець і має звертатися до органів опіки та піклування для отримання відповідного дозволу, який має враховувати найкращий захист прав неповнолітніх дітей.
Аналогічні висновки викладено в пунктах 56, 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 у справі № 755/12052/19 (предмет позову - солідарне стягнення з боржника та поручителя заборгованості), тобто зі спору, що виник із подібних правовідносин.
26. За змістом положень частин 1- 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний та має право вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, в тому числі одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.
У свою чергу згідно з пунктом 1 частини 5 та частиною 8 статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
27. Відповідно до частин 1, 6 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється в разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.
28. Відповідно до абзацу 7 пункту 3 розділу ІІ Порядку № 2831/5 у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).
Згідно з пунктом 30 розділу VIII Інструкції № 512/5 у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".
29. Вимога про отримання державним або приватним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема, передбачених статтями 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства", статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", від можливого порушення.
30. Отже, враховуючи вимоги Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" та положення Інструкції № 512/5, державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна (схожий висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 751/15667/15-ц, від 25.11.2019 у справі № 718/482/15-ц, від 15.02.2023 у справі № 2-537/11).
31. Як убачається зі змісту пунктів 66- 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866, з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування яким має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, і заінтересовані в укладенні правочину.
Однак особливістю примусової реалізації майна у межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою і, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом із тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. У свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. У той же час чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку (схожий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 2-537/11).
32. Велика Палата Верховного Суду в пункті 70 постанови від 26.10.2021 у справі № 755/12052/19 сформулювала висновки про те, що, на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним або приватним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному або приватному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного або приватного виконавця та/або органу опіки та піклування. 
33. Таким чином, державний чи приватний виконавець спочатку повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а в разі відмови органу опіки та піклування державний чи приватний виконавець з метою виконання судового рішення і забезпечення дотримання прав дітей повинен звернутися до суду.
Під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; який ступінь споріднення має місце між дітьми і боржником та інші обставини.
Аналогічні висновки викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 2-537/11 зі спору, що виник з подібних правовідносин. 
34. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. 
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина 1 статті 160 СК України).
35. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
36. За змістом положень частини 4 статті 177 СК України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.
Відповідно до частин 1, 4, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
37. Згідно з пунктами 33, 34 Порядку № 265 (у редакції, чинній станом на 15.01.2024), яким регламентовано процедуру декларування та реєстрації місця проживання (перебування) особи, подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). У разі коли місце проживання батьків або інших законних представників особи віком до 18 років задекларовано/зареєстровано за однією адресою, згода іншого з батьків або законних представників не надається.
Вичерпний перелік документів для здійснення реєстраційних дій визначено пунктом 35 цього Порядку.
38. Виконуючи вміщені в постанові від 30.10.2025 обов`язкові вказівки Верховного Суду щодо необхідності дослідження обставин місця проживання та реєстрації малолітніх дітей у період із 21.01.2023 до 14.01.2024 (після припинення шлюбних відносин між їхніми батьками), можливості використання іншого приміщення (крім спірної квартири) для постійного проживання дітей, дотримання встановленого чинним законодавством порядку їх реєстрації та вселення у спірну квартиру, на яку 12.01.2024 було накладено арешт, судами попередніх інстанцій достовірно встановлено такі фактичні обставини:
1) ОСОБА_1 (боржник у зведеному ВП № НОМЕР_2) та ОСОБА_2 є батьками двох малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
2) із наявних у матеріалах справи довідок (інформації) про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи вбачається, що зазначені малолітні діти були зареєстровані у спірній квартирі у період із 30.09.2020 по 21.01.2023, а також із 15.01.2024 по теперішній час. 
39. Як наслідок, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що реєстрацію місця проживання малолітніх дітей за адресою спірної квартири здійснено з дотриманням вимог пунктів 33, 34 Порядку № 265, позаяк матеріали справи не містять і Виконавцем не надано доказів на спростування правомірності вказаної реєстрації.
Тим більше, що чинне законодавство, зокрема й Порядок № 265, не передбачає обмежень для вселення дітей у житлове приміщення, яке перебуває під арештом у межах відкритого виконавчого провадження, адже за змістом положень пункту 38 цього Порядку лише у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника. 
40. При цьому колегія суддів зауважує, що малолітні діти певний час уже проживали в спірній квартирі раніше (у період із 30.09.2020 по 21.01.2023) і це має істотне значення, оскільки відбувалося як до відкриття Приватним виконавцем у жовтні - листопаді 2023 року виконавчих проваджень стосовно примусового стягнення заборгованості з їх батька (боржника), так і до накладення Виконавцем 12.01.2024 арешту на 3/4 спірної квартири.
41. Водночас, з`ясовуючи питання наявності у батьків або інших близьких осіб іншого приміщення для проживання дітей, суди попередніх інстанцій констатували, що ОСОБА_2 у поясненнях зазначає про проживання майже рік (із 22.01.2023 до 14.01.2024) із малолітніми дітьми за іншою адресою ( АДРЕСА_4 ,), а саме у квартирі АДРЕСА_3 , що раніше належала на праві власності матері боржника ( ОСОБА_1 ), яка хоча й не користувалася цією квартирою, але згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22.05.2024 відчужила її. 
Таким чином, матеріали цієї справи, у тому числі складений Службою у справах дітей акт обстеження умов проживання малолітніх дітей від 01.12.2025, переконливо свідчать про відсутність іншого придатного приміщення, яке може використовуватися як постійне місце проживання неповнолітніх дітей станом на час звернення Виконавця із заявою (поданням) від 25.10.2024 про надання дозволу на звернення стягнення на житлову нерухомість, право на користування якою мають діти.
42. Верховний Суд, ураховуючи положення статті 3 Конвенції про права дитини, вважає правильним висновок апеляційного суду про те, що надання Приватному виконавцю дозволу на звернення стягнення на житлову нерухомість, право на користування якою мають діти, призведе до звуження прав малолітніх дітей, зокрема права користування житлом, у якому діти офіційно зареєстровані та проживають, а судове рішення, яке фактично буде підставою для позбавлення права на житло, суперечитиме інтересам малолітніх дітей та стратегічному загальнонаціональному пріоритету охорони дитинства, закріпленому Законом України "Про охорону дитинства" та нормами зазначеної Конвенції.
43. Більше того, зважаючи на позбавлення малолітніх дітей можливості у силу свого віку самостійно обирати місце проживання або визначати порядок користування житлом, суд апеляційної інстанції наголосив на невідчужуваності їхніх житлових прав, як наслідок, надання дозволу на звернення стягнення на житлову нерухомість, а саме 3/4 майна боржника, право на користування якою мають діти, є безумовною підставою для позбавлення їх права на повноцінне користування цим житлом, тобто порушує права та інтереси дітей, що є недопустимим. 
Водночас апеляційний суд цілком обґрунтовано зауважив, що наявність у матері дітей права власності на 1/4 частку спірної квартири жодним чином не свідчить про нормальну можливість використання дітьми цієї частини житла для проживання, оскільки таке володіння матір`ю часткою нерухомості не гарантує збереження звичного для дітей житлового середовища, суперечить принципу пріоритетності інтересів дитини над майновими вимогами кредиторів і фактично унеможливлює дотримання встановлених санітарних та технічних норм проживання, що призводить до звуження змісту та обсягу існуючих прав дітей на житло. Наявність права лише на частку житлового приміщення не забезпечує дітям належних і гідних умов для всебічного розвитку, що гарантуються статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" та нормами міжнародного права щодо захисту прав людини.
Наведене підтверджується складеним 01.12.2025 Службою у справах дітей актом обстеження умов проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (5 років) і ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (10 років) у квартирі АДРЕСА_5 , яким (актом) зафіксовано, що: 1) у квартирі зроблено сучасний ремонт, чисто та охайно. Наявні побутова техніка та меблі. Створено належні умови для ведення домашнього господарства; 2) для малолітніх дітей виділено окремі кімнати. У кімнатах наявні: спальні місця; шафи для речей; полички для книг, гаджетів; книги; телевізор. Наявні дитячі речі, іграшки та одяг. 
При цьому за результатами обстеження умов проживання Службою у справах дітей зроблено висновок про те, що належні умови для проживання малолітніх дітей створено у вказаній квартирі в цілому, а не в певній її частині. 
44. Разом із тим в основу оскаржуваних ухвали та постанови покладено висновок місцевого та апеляційного господарських судів про те, що, зважаючи на здійснені Приватним виконавцем у межах зведеного ВП № НОМЕР_2 опис та арешт нерухомого майна (13 квартир і 3 земельних ділянок, кадастрові номери: 3210900000:01:174:3106, 3210900000:01:174:3116, 3210945900:01:069:0021), набутого ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_2 , Виконавець не надав належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності у боржника ( ОСОБА_1 ) іншого майна, за рахунок якого можливо було би забезпечити виконання судових рішень у межах зведеного виконавчого провадження без звернення стягнення на спірну квартиру, в якій проживають малолітні діти.
45. Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком судів попередніх інстанцій та водночас відхиляє помилкові доводи скаржника про: 1) неможливість звернення стягнення на зазначені 13 квартир і 3 земельні ділянки з причин зупинення ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18.11.2024 провадження у справі № 367/8869/23 (предмет позову - зняття арешту з майна, а саме із 13 квартир, розташованих за адресою: АДРЕСА_4 , і 3 земельних ділянок, що зареєстровані за ОСОБА_1 ) до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 367/2819/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя; 2) можливість проживання неповнолітніх дітей боржника в іншому нерухомому майні, що належить ОСОБА_1 , зокрема в одній із 13 зазначених квартир, з огляду на таке.
46. Відповідно до частини 1 та абзацу 1 частини 2 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
47. Таким чином, арешт із майна боржника знімається саме з моменту набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту, в зв`язку з чим ухвала суду про зупинення провадження у такій справі (про зняття арешту з майна) жодним чином не перешкоджає вчиненню державним або приватним виконавцем дій з примусового звернення стягнення на арештоване майно до вирішення відповідного спору по суті, у тому числі примусової реалізації майна боржника шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.
Наведеним спростовується твердження скаржника про неможливість звернення стягнення на зазначені 13 квартир і 3 земельні ділянки з причин зупинення ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18.11.2024 провадження у справі № 367/8869/23 (предмет позову - зняття арешту з майна, а саме із 13 квартир, розташованих за адресою: АДРЕСА_4 , і 3 земельних ділянок, що зареєстровані за ОСОБА_1 ) до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 367/2819/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, оскільки накладений Приватним виконавцем арешт на вказане нерухоме майно як станом на час подання Виконавцем заяви від 25.10.2024 про надання дозволу на звернення стягнення на житлову нерухомість, право на користування якою мають діти, так і на теперішній час є чинним, не знятий і не скасований у встановленому порядку.
48. Крім того, Верховний Суд ураховує, що, як зазначає сам Виконавець у поданій касаційній скарзі та вбачається із загальнодоступного Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Київського апеляційного суду від 23.04.2024 у справі № 367/8869/23, залишеною без змін постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.09.2024, скасовано ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 19.12.2023, якою було вжито заходи забезпечення позову у виді зупинення продажу арештованого майна (зазначених 13 квартир і 3 земельних ділянок).
Постанова Верховного Суду у цій цивільній справі мотивована тими обставинами, що: 
1) обраний позивачем ( ОСОБА_2 ) такий вид забезпечення позову, як зупинення продажу арештованого майна, не є співмірним із предметом і підставами поданого позову, вжиття такого заходу забезпечення позову буде нести негативні наслідки та безпосередній вплив на права та охоронювані законом інтереси особи стягувача (ТОВ "Канбуд") в інших справах (№ 910/2552/23 і № 910/14178/22), який буде позбавлений можливості отримати грошові кошти від ОСОБА_1 , присуджені йому рішеннями судів; 
2) зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, є спеціальним способом забезпечення позову, який застосовується лише у справах за позовом про визнання права власності на це майно, тоді як у цій справі позовні вимоги про визнання права власності ухвалою суду, яка набрала законної сили, залишено без розгляду.
49. Наведеним вище повністю спростовуються безпідставні аргументи скаржника про те, що 3/4 частки спірної квартири, що належить на праві власності відповідачу-1, є єдиним майном, на яке насьогодні можна звернути стягнення у межах зведеного виконавчого провадження.
50. Відповідно до частин 1, 3 статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
51. Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (наявної відмови) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому статтею 331 ГПК України.
Схожий висновок щодо застосування норм частин 1, 3 статті 435 ЦПК України, зміст яких є тотожним положенням частин 1, 3 статті 331 ГПК України, викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 2-537/11 зі спору, що виник із подібних правовідносин.
На зазначений висновок Верховного Суду посилається також Виконавець у поданій касаційній скарзі, однак при цьому належним чином не доводить і не обґрунтовує, в чому ж саме полягає неврахування такого висновку судами першої та апеляційної інстанцій.
52. Підсумовуючи наведене, колегія суддів наголошує, що з матеріалів справи чітко вбачається, що при вирішенні питання про надання дозволу на примусову реалізацію нерухомого майна боржника, в якому зареєстрована малолітня дитина, судом апеляційної інстанції у повній мірі було враховано правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 у справі № 755/12052/19 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 2-537/11, на які також посилається скаржник.  
53. Отже, за результатами нового розгляду заяви (подання) Приватного виконавця від 25.10.2024 про надання дозволу на звернення стягнення на житлову нерухомість боржника, право на користування якою мають малолітні діти, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо відмови в її задоволенні, а тому немає підстав для скасування оскаржуваних ухвали та постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
54. Згідно з частинами 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
55. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
56. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
57. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження, не спростовують висновку місцевого та апеляційного господарських судів щодо відмови у задоволенні подання Приватного виконавця про надання дозволу на примусову реалізацію квартири боржника, в якій зареєстровані двоє малолітніх дітей, тому наразі немає підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.
Розподіл судових витрат
58. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Дмитра Анатолійовича залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.12.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 у справі № 910/13689/22 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай