ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 187/144/26
2/0187/290/26 
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2026 р. Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі 
головуючого судді Соловйова І.М.,
за участі секретаря судового засідання Столяренко Н.П.,
розглянувши в селищі Петриківка в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙС»
до  ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:
30.01.2026 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙС» (далі - позивач) до ОСОБА_1 (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:
- стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором №914259227 від 19.05.2021 у розмірі 51 592,06 грн, яка складається з 14 112,72 грн - заборгованість по тілу кредиту; 37 479,34 грн - заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом;
Також позивач просить стягнути понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2 662,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн.
Позовна заява подана директором Поляковим О.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів, а право вимоги за вказаним договором перейшло до позивача на підставі ланцюга договорів факторингу.
Ухвалою суду від 03.02.2026 позовну заяву залишено без руху, яку позивач виконав 11.02.2026.
Ухвалою суду від 12.02.2026 відкрито провадження у справі, та витребувано докази, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
04.03.2026 до суду надійшли витребувані документи з банківської установи.
На офіційну адресу відповідача, тобто за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, судом направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі, яка повернулася до суду 23.04.2026 з відміткою від 22.04.2026 «адресат відсутній за вказаною адресою».
Також, судом здійснено направлення документів на електрону пошту відповідача, зазначену в договорі про надання кредиту, які відповідно до довідки про доставку електронного документа отримані відповідачем 16.02.2026.
Суд зазначає, що декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюються, зокрема, з метою створення умов для реалізації прав особи, ведення офіційного листування та здійснення інших видів комунікації з нею (частина перша статті 3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»).
Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення або відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою нею суду.
З аналізу пунктів 81-83, 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, убачається, що у разі відсутності адресата або відмови від отримання поштові відправлення повертаються оператором поштового зв`язку відправнику з відповідною відміткою.
Водночас до повноважень суду не належить встановлення фактичного місцезнаходження учасників судового процесу на час вчинення процесуальних дій. Повернуті органами поштового зв`язку повідомлення з відмітками «за закінченням строку зберігання», «адресат вибув» або «адресат відсутній за вказаною адресою» є належними доказами виконання судом обов`язку щодо належного повідомлення сторін.
З огляду на те, що судом ужито всіх передбачених законом заходів для належного повідомлення відповідача про розгляд справи, відповідач вважається таким, що повідомлений про судове засідання належним чином.
Оскільки відповідач у встановлений судом строк правом на подання відзиву не скористався, суд вирішує справу за наявними матеріалами відповідно до частини восьмої статті 178 та частини другої статті 191 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
19.05.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (первісний кредитор) та відповідачем за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи (ІТС) укладено Кредитний договір № 914259227 (далі - Кредитний договір).
Договір укладено в електронній формі, що підтверджується Заявкою відповідача від 19.05.2021 та Довідкою про дії позичальника в ІТС, згідно з якою відповідач підписав договір шляхом введення одноразового ідентифікатора (SMS-коду) MNV898GV.
Відповідно до умов договору (пункти 1.1, 1.7) відповідачу надано кредит у вигляді кредитної лінії з лімітом у розмірі 14 500,00 грн (початкова сума траншу - 5 000,00 грн) строком на 30 днів (дисконтний період).
Згідно з п. 1.9.1 та п. 1.9.3 договору, нарахування процентів здійснюється за дисконтною ставкою 0,87 % на день (317,55 % річних) або базовою ставкою 1,70 % на день (620,50 % річних) у разі користування кредитом понад строк дисконтного періоду.
Згідно з умовами договору (п. 1.13) проценти за користування кредитом нараховуються за кожен день користування кредитом від фактичного залишку заборгованості. У разі збільшення суми кредиту проценти нараховуються на нову суму заборгованості.
Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 дня від дати закінчення Дисконтного періоду), сторони визнають процентами у розумінні частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
У процесі виконання договору за допомогою дій в ІТС (Особистому кабінеті) сума кредиту неодноразово збільшувалася шляхом надання нових траншів у межах встановленого ліміту, а саме: 06.06.2021 суму кредиту збільшено на 1 750,00 грн; 11.06.2021 суму кредиту збільшено двома траншами на 1 500,00 грн та 150,00 грн, а до 10.07.2021 загальна сума наданих кредитних коштів (тіло кредиту) досягла ліміту в розмірі 14 500,00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості та платіжними дорученнями.
Крім того, у червні та липні 2021 року строк кредитування продовжувався (шляхом пролонгації) на підставі дій позичальника в ІТС. При цьому для кожного періоду встановлювалася окрема індивідуальна процентна ставка: з 10.06.2021 (на 22 дні) - 1,25 % на день; з 08.07.2021 (на 28 днів) - 1,00 % на день, що підтверджується Довідкою щодо дій позичальника в ІТС.
Відповідно до пунктів 1.8, 1.9.2 та 1.15 договору товариство має право, за наявності волевиявлення позичальника через Особистий кабінет, змінювати строк кредитування (продовжувати дисконтний період) та за згодою позичальника встановлювати індивідуальну процентну ставку, що не потребує укладення додаткових угод у паперовій формі.
На підставі кредитного договору та зафіксованих в ІТС операцій погоджено стан заборгованості, що відображає зміну суми кредиту та нарахованих процентів, а саме:
Стан на момент укладення договору (19.05.2021): сума кредиту (перший транш): 5 000,00 грн; строк: 30 днів.
Стан на момент першої пролонгації (10.06.2021): сума отриманих траншів (тіло кредиту): 7 550,00 грн; нараховані та сплачені для продовження строку проценти: 1 091,00 грн. Термін нового платежу: 10.07.2021.
Стан на момент другої пролонгації (08.07.2021): сума кредиту (загальна сума траншів): 14 500,00 грн; нараховані та сплачені для продовження строку проценти: 4 000,00 грн. Термін нового платежу: 07.08.2021.
Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується низкою платіжних інструкцій за період з 19.05.2021 по 10.07.2021 року про перерахування коштів на банківську картку відповідача № НОМЕР_1 .
Згідно з наданими Позивачем поясненнями та реквізитами платежів, банком-емітентом зазначеної картки є АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК».
Станом на 26.12.2025, згідно з випискою з особового рахунку та розрахунком позивача, загальна заборгованість становить 51 592,06 грн, з яких:
заборгованість за тілом кредиту: 14 112,72 грн;
заборгованість за процентами: 37 479,34 грн;
заборгованість за штрафними санкціями: 0,00 грн.
При цьому, відповідно до розрахунку заборгованості первісного кредитора (ТОВ «МАНІВЕО ШФД»), загальна сума коштів, сплачених відповідачем за весь період дії кредитного договору № 914259227, становить 6 131,00 грн. Вказані платежі були здійснені у період з червня по вересень 2021 року на користь первісного кредитора. 
Після відступлення права вимоги - спочатку до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» (07.09.2021), надалі до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» (30.10.2023) та в подальшому до ТОВ «ФК «ЕЙС» (14.07.2025) - платежі від відповідача не надходили.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснив такі платежі:
10.06.2021 – 1 091,00 грн;
08.07.2021 – 4 000,00 грн;
10.08.2021 – 35,00 грн;
12.08.2021 – 1 000,00 грн;
03.09.2021 – 5,00 грн.
Таким чином, із загальної суми сплачених коштів основна частина була спрямована на погашення нарахованих процентів, а на погашення основної суми боргу (тіла кредиту) - 387,28 грн (різниця між виданими 14 500,00 грн та залишком 14 112,72 грн).
Позивач зазначає, що за період перебування права вимоги у нього, а також у попереднього кредитора (ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС»), додаткові нарахування процентів не здійснювалися.
Окрім цього, судом установлено, що право вимоги до відповідача перейшло до позивача внаслідок послідовного відступлення права вимоги за договорами факторингу.
Перехід права вимоги відбувався у кілька етапів:
Перший етап – від ТОВ «МАНІВЕО ШФД» до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» на підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018. Відповідно до Реєстру прав вимоги № 150 від 07.09.2021 право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС».
Другий етап – від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» на підставі договору факторингу № 30/1023-01 від 30.10.2023. Згідно з Реєстром прав вимоги № 1 від 30.10.2023 право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС».
Третій етап – від ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до ТОВ «ФК «ЕЙС» на підставі договору факторингу № 11/07/25-Е від 11.07.2025. Перехід права вимоги підтверджується Реєстром боржників від 14.07.2025 та актом приймання-передачі реєстру боржників від цієї ж дати.
Щодо правомірності укладення кредитного договору в електронній формі суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (у тому числі електронній) формі, а сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, такий договір вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України та статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» кредитний договір укладається у письмовій формі, при цьому допускається його укладення у вигляді електронного документа з дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію».
Верховний Суд у своїх правових позиціях, викладених, зокрема, у постановах від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18 та від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, неодноразово зазначав, що будь-який вид договору, укладений на підставі Цивільного кодексу України, може бути оформлений в електронній формі. При цьому договір, укладений в електронній формі, є таким, що вважається укладеним у письмовій формі.
Судом установлено, що кредитний договір між первісним кредитором та відповідачем укладено в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи через офіційний вебсайт кредитодавця.
Процедура укладення договору відповідає вимогам статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до якої пропозиція укласти договір (оферта) може бути розміщена в мережі Інтернет, а її прийняття (акцепт) здійснюється шляхом надсилання електронного повідомлення або вчинення дій, зміст яких чітко роз`яснено в такій системі.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є, зокрема, використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який являє собою алфавітно-цифрову послідовність, що додається до електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Матеріалами справи (зокрема довідкою щодо дій в ІТС та текстом договору) підтверджено, що відповідач 19.05.2021 о 22:24:04 отримав одноразовий ідентифікатор MNV898GV на свій фінансовий номер телефону 0662452154 та ввів його в систему о 22:25:03, чим підтвердив прийняття умов договору.
Згідно з частиною дванадцятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» такий договір за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Судом установлено, що при укладенні договору сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодо предмета, суми кредиту, строку його надання та розміру процентної ставки, що відповідає вимогам статті 638 ЦК України. Крім того, позичальник підтвердила ознайомлення з правилами надання кредиту, які є невід`ємною частиною договору.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Доказів визнання кредитного договору чи додаткових угод до нього недійсними суду не надано.
Таким чином, суд дійшов висновку, що кредитний договір укладено з дотриманням вимог чинного законодавства України, у тому числі Цивільного кодексу України та Законів України «Про електронну комерцію» і «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим він є чинним та обов`язковим до виконання сторонами відповідно до статті 629 ЦК України.
Щодо правомірності набуття позивачем права вимоги за кредитним договором суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги (цесії).
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (частина друга статті 1078 ЦК України).
При цьому право вимоги за кредитним договором було прямо передбачено як об`єкт відступлення у п. 2.1.1.5 початкового договору з Відповідачем.
Судом установлено, що перехід права вимоги до відповідача відбувся у результаті послідовного укладення договорів факторингу, а саме: № 28/1118-01 від 28.11.2018, № 30/1023-01 від 30.10.2023 та № 11/07/25-Е від 11.07.2025.
Усі суб`єкти, які виступали факторами у вказаному ланцюгу (ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», ТОВ «ФК «ЕЙС»), є фінансовими установами, що мають право здійснювати факторингові операції відповідно до вимог частини третьої статті 1079 ЦК України та Закону України «Про споживче кредитування».
Правомірність кожного етапу відступлення права вимоги підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема реєстрами прав вимоги (№ 150 від 07.09.2021, № 1 від 30.10.2023, Реєстром боржників від 14.07.2025), а також платіжними документами, що підтверджують факт фінансування за відповідними договорами (зокрема платіжною інструкцією № 4939 від 31.10.2023 та платіжною інструкцією, поданою до суду як додаток № 20 до позовної заяви).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з Реєстром боржників від 14.07.2025 до позивача перейшло право вимоги до відповідача у повному обсязі.
Щодо повідомлення боржника, суд враховує положення ч. 1 ст. 516 ЦК України, згідно з якими заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення боргу взагалі, а лише несе ризик виконання зобов`язання неналежному кредитору (первісному).
В даному випадку відповідач не надав доказів погашення заборгованості будь-якому з попередніх кредиторів.
Доказів визнання недійсними зазначених договорів факторингу суду не надано.
Таким чином, враховуючи приписи статті 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд доходить висновку, що право вимоги до відповідача перейшло до позивача на законних підставах, а позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах.
Щодо вимог про стягнення кредитної заборгованості.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язається надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язається повернути кредит та сплатити проценти.
Щодо стягнення основної суми боргу (тіла кредиту).
Судом установлено, що відповідач отримав кредитні кошти у загальному розмірі 14 500,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями та розрахунком заборгованості первісного кредитора.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, за весь період дії договору відповідачем на погашення основної суми боргу (тіла кредиту) було спрямовано 387,28 грн. Решта сплачених коштів у сумі 5 743,72 грн була зарахована кредитором у рахунок погашення процентів за користування кредитом.
Таким чином, вимога позивача про стягнення залишку тіла кредиту в розмірі 14 112,72 грн є доведеною, обґрунтованою та підлягає задоволенню на підставі ст. 1049, 1054 ЦК України.
Щодо нарахування та стягнення процентів.
Як встановлено судом, сторони погодили умови щодо сплати процентів, які розподілено на проценти за користування кредитними коштами протягом строку дії договору (зокрема у разі пролонгації) та проценти за користування коштами поза межами визначеного строку. Згідно з п. 4.3 Кредитного договору, сторони визначили, що проценти, нараховані після закінчення строку кредитування, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Проценти за договором та додатковими угодами залежали від розміру тіла кредиту та погодженої щоденної ставки для конкретного періоду.
Судом установлено наступну хронологію нарахувань та оплат:
У період початкового кредитування (19.05.2021 – 10.06.2021) при тілі кредиту 5 000,00 грн та дисконтній ставці 0,87% на день нараховано проценти, які були частково погашені відповідачем під час оформлення першої пролонгації.
Після збільшення суми кредиту траншами від 06.06.2021 та 11.06.2021 до загального ліміту 14 500,00 грн та подальших пролонгацій у період з червня по липень 2021 року, відповідач здійснював регулярні платежі, що зараховувалися переважно у рахунок погашення процентів (платежі від 10.06.2021 та 08.07.2021).
За весь період дії договору відповідачем було сплачено кошти в загальній сумі 6 131,00 грн, з яких лише 387,28 грн зараховано як погашення тіла кредиту, а решта – 5 743,72 грн – як проценти. Останній платіж здійснено 03.09.2021 у сумі 5,00 грн.
Загальна сума нарахованих за вирахуванням фактично сплачених відповідачем процентів за період дії договору та пролонгацій (до вересня 2021 року) склала 18 653,12 грн. Отже в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 18 826,22 грн (нарахованих за п. 4.3 договору за Базовою ставкою 1,70% на день на залишок тіла кредиту за період після закінчення строку дії договору та до моменту розрахунку), суд зазначає таке.
Статтею 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що за договором про споживчий кредит споживач зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним на умовах, встановлених договором.
При визначенні розміру нарахувань, що підлягають стягненню, суд враховує спеціальні обмеження відповідальності споживача.
Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.
Оскільки сума одержаного кредиту становить 14 500,00 грн, граничний розмір платежів за порушення зобов`язань (санкцій) не може перевищувати 7 250,00 грн.
Суд зауважує, що визначені п. 4.3 договору проценти за ч. 2 ст. 625 ЦК України за своєю правовою природою у даному випадку є мірою цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, а отже, підпадають під категорію «інших платежів за порушення», обмежених ст. 21 вказаного Закону.
Крім того, згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», у разі прострочення споживачем у період з 1.03.2020 до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. 
Умова договору про застосування Базової ставки 1,70% на день замість Дисконтної (0,87%) у разі прострочення є фактично прихованою санкцією, що суперечить приписам ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» та погіршує становище позичальника.
Оскільки проценти за ст. 625 ЦК України (згідно з п. 4.3 договору) нараховані саме за прострочення у період дії зазначених законодавчих обмежень, вони підпадають під категорію платежів, від сплати яких відповідач звільнений законом.
За таких обставин, вимога про стягнення процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних та юридичних осіб. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 14 112,72 грн та процентів в розмірі 18 653,12 грн.
Щодо вирішення питання про стягнення судових витрат, суд зазначає таке.
Позивачем сплачено судовий збір за подання даного позову до суду у сумі 2 662,40 грн, що підтверджено платіжною інструкцією в національній валюті № 35157 від 28.01.2026.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на наведене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім та належним чином документально підтверджені витрати на сплату судового збору у сумі пропорційно задоволеній частині вимог від ціни позову, тобто 1 703,94 грн (64%).
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
На підтвердження понесених витрат у розмірі 7 000,00 грн позивачем надано: договір про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025, укладений між АДВОКАТСЬКИМ БЮРО «СОЛОМКО ТА ПАРТНЕРИ» та ТОВ «ФК «ЕЙС»; додаткову угоду № 25770923746 від 01.09.2025; протокол погодження вартості послуг (додаток № 1 до договору); акт приймання-передачі наданих послуг від 29.12.2025; ордер серії АІ № 2004320 та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 7073/10.
Згідно з умовами договору про надання правничої допомоги, адвокатське бюро зобов`язалося надавати юридичну допомогу клієнту, а винагорода за надані послуги виплачується у формі гонорару, розмір якого визначається відповідно до погодженого сторонами протоколу.
Відповідно до акта приймання-передачі наданих послуг від 29.12.2025, до складу виконаних робіт входили: вивчення матеріалів справи (2 год) - 1 000,00 грн; підготовка адвокатського запиту (1 год) - 500,00 грн; підготовка клопотання щодо отримання інформації про зарахування коштів (1 год) - 500,00 грн; складання позовної заяви (2 год) - 5 000,00 грн.
При вирішенні питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу суд враховує критерії, визначені ч. 4 ст. 137 ЦПК України, щодо співмірності таких витрат зі складністю справи, обсягом наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, та ціною позову.
Водночас, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково (у розмірі 64 % від заявленої ціни позову), витрати на професійну правничу допомогу підлягають пропорційному розподілу.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 4 480,00 грн (7 000,00 грн ? 64%). Решта витрат у сумі 2 520,00 грн залишається за позивачем.
Керуючись статтями 12, 81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙС» – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙС» загальну суму заборгованості за Кредитним договором №914259227 від 19.05.2021 у розмірі 32 765,84 (тридцять дві тисячі сімсот шістдесят п`ять гривень 84 копійки) гривень.
В іншій частині позову – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 703,94 гривні та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 480,00 гривень, а всього 6 183,94 (шість тисяч сто вісімдесят три 94 копійки) гривні.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.
Повне найменування сторін та інших учасників справи:
Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЙС», місцезнаходження 02094, м. Київ, вул. Юрія Поправки, 6, кабінет 13; код ЄДРПОУ 42986956.
Відповідач –  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .
Повне судове рішення складено та підписано 23.04.2026.

Суддя        І.М. Соловйов