ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" березня 2026 р. Справа№ 910/10919/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Яценко О.В.
суддів: Спаських Н.М. 
Мальченко А.О. 

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С. 

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 24.03.2026 

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
матеріали апеляційної скарги приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Бокатової Таміли Юріївни
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 (повний текст складено 02.02.2026)
про відмову у задоволенні заяви про звернення стягнення на грошові кошти
у справі № 910/10919/24 (суддя - Грєхова О.А.)
за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Кор»
про стягнення 625 256,68 грн.
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Кор»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро»
про стягнення 287 456,57 грн.
особа, яка має заборгованість перед боржником: ОСОБА_1 

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі № 910/10919/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025:
- первісний позов задоволено повністю, до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Кор» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» присуджено заборгованість у розмірі 600 873,17 грн., пеню у розмірі 9 591,86 грн., 3% річних у розмірі 1 572,44 грн., інфляційні втрати у розмірі 13 219,21 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 503,08 грн.;
- у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/10919/24 до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Кор» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» присуджено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.
04.08.2025 на виконання вказаних рішень Господарським судом міста Києва видано накази.
16.01.2025 до Господарського суду міста Києва від приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Бокатової Таміли Юріївни надійшла заява про звернення стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником у справі № 910/10919/24, в якій заявник просив стягнути з ОСОБА_1 , яка має заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Кор», на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» борг у розмірі 693 000,00 грн., в рахунок погашення заборгованості згідно з наказами Господарського суду міста Києва від 04.08.2025 у справі № 910/10919/24.
В обґрунтування своєї заяви приватний виконавець зазначає, що:
- на виконанні приватного виконавця перебуває зведене виконавче провадження № 79449801 з виконання наказів, виданих 04.08.2025 Господарським судом міста Києва на виконання вказаних вище рішення від 10.03.2025 та додаткового рішення у справі № 910/10919/24, яке боржник не виконує, коштів на рахунках боржника не достатньо для виконання рішення суду;
- у період після відкриття господарським судом провадження у справі № 910/10919/24 ТОВ «Агро-Кор» здійснило перерахування значних сум на користь свого засновника (учасника) - ОСОБА_1 . Призначення вказаних платежів прямо вказує на надання саме безвідсоткової (поворотної) фінансової допомоги, що свідчить про обов`язок її подальшого повернення; 
- під час здійснення зведеного виконавчого провадження № 79449801 виконавцем було отримано виписку руху коштів по банківському рахунку ТОВ «Агро-Кор», зі змісту якої вбачається, що ТОВ «Агро-Кор» надало ОСОБА_1 безвідсоткову зворотну фінансову допомогу, у загальній сумі 690 000,00 грн., ОСОБА_1 повернула ТОВ «Агро-Кор» безвідсоткову зворотну фінансову допомогу у загальному розмірі 51 000,00 грн., а отже ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «Агро-Кор» у розмірі 639 000,00 грн.
- положення ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 336 ГПК України, а також усталена практика Верховного Суду допускають за наведених обставин звернення стягнення на грошові кошти особи, яка має заборгованість перед боржником, з метою забезпечення реального виконання судового рішення.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 у справі № 910/10919/24 у задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Бокатової Таміли Юріївни про звернення стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником, у справі №910/10919/24 відмовлено.
Постановляючи вказану ухвалу суд першої інстанції виходив з недоведеності належними і допустимими доказами наявності заборгованості перед боржником (ТОВ «Агро-Кор») в особи, на грошові кошти якої заявник просить звернути стягнення ( ОСОБА_1 ).
Так, суд першої інстанції вказав, що:
- на підтвердження факту наявності заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Агро-Кор» до матеріалів справи долучено копії банківських виписок по рахунку ТОВ «Агро-Кор» про перерахування коштів, з яких вбачається, що при перерахуванні коштів у призначенні платежу вказувався договір № 17/09 від 17.09.2024, і при цьому заявником не було долучено до матеріалів справи копії означеного договору;
- ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2026, з метою повного та всебічного розгляду заяви, витребувано у ТОВ «Агро-Кор» та ОСОБА_1 належним чином засвідчену копію договору № 17/09 від 17.09.2024, проте вимоги ухвали залишені без виконання;
- за таких обставин про існування вказаного договору свідчить лише призначення платежу у долучених до заяви банківських виписках по рахунку ТОВ «Агро-Кор», проте за відсутності вказаного договору, суд позбавлений можливості встановити його зміст, умови, факт його укладення, наявність за ними зобов`язань та їх строки;
- в свою чергу матеріали справи не містять, а заявником не надано жодного доказу на підтвердження того, що заборгованості за наданою фінансовою допомогою станом на момент розгляду даної заяви залишається непогашеною і строк з повернення такої заборгованості настав.
Також суд першої інстанції зазначив про те, що з банківської виписки вбачається, що спірна фінансова допомога надавалась ОСОБА_1 у період з 29.07.2024 по 06.08.2025, в той час, накази у даній справі видано 04.08.2025, що свідчить про необґрунтованість доводів заявника про те, що договір укладено з метою уникнення примусового виконання рішення. При цьому з позовом до суду ТОВ «Агроснаб Дніпро» звернулось 05.09.2024, а отже фінансова допомога, у тому числі, надавалась до моменту як звернення з позовом до суду, так і видачою наказів у даній справі.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Бокатова Таміла Юріївна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 у справі № 910/10919/24, постановити нову ухвалу, якою заяву приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Бокатової Таміли Юріївни про звернення стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником, у справі № 910/10919/24 задовольнити.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, такою, що постановлена з неправильним застосуванням норм процесуального права, з істотним порушенням правил оцінки доказів та з висновками, які не відповідають встановленим обставинам справи.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:
- судом першої інстанції витребувано у боржника (ТОВ «Агро-Кор») та у ОСОБА_1 письмові докази (договір, укладений між ними), однак жоден з адресатів такі докази не надав, про що суд першої інстанції також зазначив в оскаржуваній ухвалі. При цьому, за таких умов суд був зобов`язаний оцінити саме процесуальні наслідки ухилення учасників справи від подання витребуваних доказів і вирішити заяву за наявними доказами, не підміняючи наслідки неподання доказів «дефіцитом доказів» з вини заявника, в той час як фактично боржник та ОСОБА_1 були «винагороджені» за невиконання ухвали суду про витребування доказів, замість того, щоб понести процесуальну відповідальність за таку бездіяльність. Такий підхід робить ненадання документів фактично більш «вигідним» та сприятливим для боржника та його засновника, аніж повне та своєчасне виконання вимог виконавця та ухвали суду;
- при цьому, якщо суд першої інстанції вважав вказаний доказ важливим та принциповим, то у разі його ненадання суд мав можливість (в тому числі із власної ініціативи) застосувати такий захід процесуального примусу як вилучення цих доказів;
- висновок суду першої інстанції про те, що фінансова допомога, у тому числі, надавалась до моменту звернення з позовом до суду є помилковим, оскільки ТОВ «Агро-Кор» було допущено прострочення щодо оплати товару починаючи з 28.07.2024;
- висновок суду першої інстанції про недоведеність непогашення ОСОБА_1 заборгованості перед ТОВ «Агро-Кор» та настання строку повернення є необґрунтованим, оскільки долучені банківські виписки по рахунку ТОВ «Агро-Кор» підтверджують відсутність будь-яких інших надходжень від ОСОБА_1 (окрім 51 000,00 грн.), тобто безготівкового повернення в іншому розмірі не відбулося. При цьому, навіть у разі внесення ОСОБА_1 готівки до кас надавача платіжних послуг для подальшого переказу на рахунок боржника така операція для платника є готівковою, а для отримувача - безготівковою відповідно до п. 10 розділу II Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 29.12.2017 № 148 (далі - Положення). Отже, будь-яке повернення «готівкою через касу/термінал надавача платіжних послуг» неминуче відобразилося б у виписках як безготівкове зарахування, однак таких зарахувань матеріали справи не містять;
- висновок суду про «ненастання строку» прямо пов`язаний із договором, який був витребуваний судом, але не наданий боржником та ОСОБА_1 , а тому суд першої інстанції мав застосувати процесуальні наслідки їхнього ухилення від надання доказів, а не робити відсутність договору підставою для відмови;
- ані боржник, ані ОСОБА_1 не надали до суду жодних заперечень щодо існування/розміру зобов`язання та жодних доказів повного повернення,а відтак заборгованість у розумінні статті 336 ГПК України є такою, що не оспорюється зазначеною особою;
- оскаржувана ухвала є наслідком надмірного формалізму та неправильного застосування норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення питання по суті. Замість надання правової оцінки наявним фінансовим документам та застосування наслідків ухилення боржника від подання доказів, суд фактично легалізував процесуальну недобросовісність учасників, поклавши на скаржника непомірний тягар доказування обставин, які приховуються самими опонентами. Такий підхід повністю нівелює ефективність інституту ст. 336 ГПК України, що саме по собі не відповідає практиці Верховного Суду. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2026 справа № 910/10919/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., Мальченко А.О., Тищенко О.В.
З урахуванням того, що апеляційна скарга надійшла безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 витребувано матеріали справи № 910/10919/24 у Господарського суду міста Києва, а розгляд питання щодо подальшого руху апеляційної скарги відкладено до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали 23.02.2026 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2026:
- апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Бокатової Таміли Юріївни на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 у справі № 910/10919/24 залишено без руху на підставі ст. 174, ч. 2 ст. 260 ГПК України;
- надано приватному виконавцю виконавчого округу міста Київ Бокатовій Тамілі Юріївні строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надання доказів, що підтверджують надсилання копії скарги ОСОБА_1 ;
- попереджено приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Бокатову Тамілу Юріївну, що у випадку неусунення у встановлений термін недоліків, дана апеляційна скарга буде вважатися неподаною та підлягатиме поверненню скаржнику.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали, скаржник 26.02.2026 подав заяву про усунення недоліків, в додатках до вказаної заяви міститься квитанція №1940444 ТОВ «Поштова служба «Е-пост» на підтвердження надсилання копії скарги ОСОБА_1 .
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Бокатової Таміли Юріївни на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 у справі № 910/10919/24, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/10919/24 призначено до розгляду на 24.03.2026 об 11:10 год. 
11.03.2026 представник ТОВ «Агроснаб Дніпро» звернувся до суду з заявою про участь у судовому засіданні у справі № 910/10919/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2026 вказану заяву задоволено.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 № 09.1-08/968/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/10919/24 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відрядженні у період з 18.03.2026 по 31.03.2026.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 справа № 910/10919/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Мальченко А.О., Спаських Н.М.
19.03.2026 приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Бокатова Таміла Юріївна звернулась до суду з заявою про участь у судових засіданнях у справі № 910/10919/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 вказану заяву задоволено.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 справу № 910/10919/24 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Мальченко А.О., Спаських Н.М.), учасників справи повідомлено, що розгляд апеляційної скарги приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Бокатової Таміли Юріївни на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 у справі № 910/10919/24 відбудеться у раніше визначені дату та час, а саме 24.03.2026 об 11:10 год., судове засідання у справі № 910/10919/24 провести в режимі відео конференції.
Станом на 24.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Кор» та ОСОБА_1 представників в судове засідання не направили.
У судовому засіданні приватний виконавець та представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення приватного виконавця та представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро», дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвалу суду першої інстанції не підлягає зміні або скасуванню, з наступних підстав.

У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» (далі позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Кор» (далі відповідач) про стягнення 625 256,68 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 23/07 від 23.07.2024, в частині здійснення розрахунків.
Також, 24.09.2024 відповідачем подано зустрічний позов до позивача про стягнення 287 456,57 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням позивачем зобов`язань за договором поставки № 23/07 від 23.07.2024 у частині поставки обумовленого договором товару.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі № 910/10919/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025:
- первісний позов задоволено повністю, до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Кор» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» присуджено заборгованість у розмірі 600 873,17 грн., пеню у розмірі 9 591,86 грн., 3% річних у розмірі 1 572,44 грн., інфляційні втрати у розмірі 13 219,21 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 503,08 грн.;
- у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/10919/24 до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Кор» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» присуджено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.
04.08.2025 на виконання вказаних рішень Господарським судом міста Києва видано відповідні накази (далі Накази).
16.01.2025 до Господарського суду міста Києва від приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Бокатової Таміли Юріївни надійшла заява про звернення стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником у справі № 910/10919/24, в якій заявник просив стягнути з ОСОБА_1 , яка має заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Кор» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» борг у розмірі 693 000,00 грн., в рахунок погашення заборгованості згідно з наказами Господарського суду міста Києва від 04.08.2025 у справі № 910/10919/24.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 у справі № 910/10919/24 у задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Бокатової Таміли Юріївни про звернення стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником, у справі №910/10919/24 відмовлено, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.
За приписами статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Статтею 326 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 у справі № 910/8797/21, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та має бути виконане.
Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 327 ГПК України).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання рішень - це сукупність дій визначених у Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Судові накази віднесено до виконавчих документів, на підставі яких рішення підлягають примусовому виконанню органами державної виконавчої служби (пп. 1) п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження».
Статтею 53 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що: 
- виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов`язані подати на запит виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику;
- після надходження відомостей про наявність майна боржника виконавець проводить опис такого майна, накладає на нього арешт, вилучає його і реалізує в установленому цим Законом порядку. Якщо особа, в якої перебуває майно боржника, перешкоджає виконавцю у вилученні такого майна, воно вилучається виконавцем у примусовому порядку;
- готівка та майно, що належать боржнику від інших осіб, вилучаються виконавцем у таких осіб у присутності понятих;
- на належні боржникові у разі передачі від інших осіб кошти/електронні гроші, що знаходяться на рахунках у банках та інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, стягнення звертається виконавцем на підставі ухвали суду в порядку, встановленому цим Законом;
- за ухилення від виконання розпоряджень виконавця особа, в якої перебуває майно боржника, несе відповідальність відповідно до закону.
Порядок звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, визначено статтею 336 ГПК України.
Частиною 1 ст. 336 ГПК України встановлено, що суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Верховний Суд у постанові від 22.07.2021 у справі № 905/1642/19 зазначив, що подана в порядку статті 336 ГПК України виконавцем чи стягувачем заява про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, є по суті вимогою про стягнення коштів з такої особи з визначених законом підстав, що у разі її задоволення судом має відповідати та забезпечувати досягнення мети виконавчого провадження - реальне виконання судового рішення, шляхом стягнення грошових коштів з особи, яка має заборгованість перед боржником.
Основною умовою про звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, відповідно до статті 336 ГПК України, є заборгованість, яка підтверджена рішенням суду або таку заборгованість не оспорює особа, якій належать кошти, на які виконавець просить звернути стягнення. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23.07.2018 у справі №925/1048/17, від 06.02.2020 у справі №913/381/18.
Системний аналіз приписів статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 336 ГПК України свідчить про те, що такий спеціальний порядок звернення стягнення на майно (грошові кошти) передбачений законодавцем задля неупередженого, ефективного, своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій, виключно, з метою фактичного виконання рішення суду. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 904/1182/20, від 02.11.2021 у справі № 910/10579/19, від 12.05.2021 у справі № 910/8613/19. 
При цьому за своєю правовою природою положення зазначеної статті не є імперативними, судова дискреція в цьому випадку передбачає повноваження суду обирати між альтернативами підстав відмови або задоволення заяви, кожна з яких є законною, вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, з урахуванням усіх обставин справи та відомостей про всіх учасників процесу. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 910/10579/19, від 12.05.2021 у справі № 910/8613/19.
Предметом дослідження під час розгляду заяви відповідно до ст. 336 ГПК України має бути факт наявності заборгованості, що повинен підтверджуватись доказами, які відповідають вимогам статей 76-79 ГПК України, зокрема, це може бути відповідне рішення суду та факт беззаперечності заборгованості особи, якій належать кошти, на які просять звернути стягнення. Стала правова позиція щодо предмета дослідження у цій категорії справ щодо застосування положень ст. 336 ГПК України викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.04.2020 у справі № 910/5300/17, постановах Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 904/1182/20, від 23.07.2018 у справі № 925/1048/17, від 11.09.2019 у справі № 902/1260/15, від 01.08.2019 у справі № 927/313/18, від 06.02.2020 у справі № 913/381/18.
Водночас, остаточне рішення за результатами розгляду заяви, поданої в порядку, передбаченому ст. 336 ГПК України, має бути прийняте з урахуванням усіх обставин справи та відомостей про всіх учасників процесу. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 904/1182/20.
При розгляді такої заяви судам необхідно враховувати, що факт існування заборгованості не обов`язково має підтверджуватись судовим рішенням. За відсутності такого рішення суд має надати власну оцінку доводам заявника щодо наявності відповідної заборгованості, її розміру, а також з`ясувати обставини не пропуску строку позовної давності для відповідної вимоги боржника до особи, яка має заборгованість перед ним.
Спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент звернення особи із заявою в порядкуст. 336 ГПК України боржник мав заборгованість перед кредитором, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначає заявник, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на момент такого звернення (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.12.2024 у справі № 902/831/23).
У поданій заяві приватний виконавець просить стягнути з ОСОБА_1 , яка має заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Кор» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроснаб Дніпро» борг у розмірі 693 000,00 грн., в рахунок погашення заборгованості згідно з наказами Господарського суду міста Києва від 04.08.2025 у справі № 910/10919/24.
У обґрунтування поданої заяви виконавець зазначив про те, що:
- на виконанні приватного виконавця перебуває зведене виконавче провадження № 79449801 з виконання наказів виданих 04.08.2025 Господарським судом міста Києва на виконання вказаних вище рішення від 10.03.2025 та додаткового рішення у справі № 910/10919/24, яке боржник не виконує, коштів на рахунках боржника не достатньо для виконання рішення суду;
- у період після відкриття господарським судом провадження у справі № 910/10919/24 ТОВ «Агро-Кор» здійснило перерахування значних сум на користь свого засновника (учасника) - ОСОБА_1 . Призначення вказаних платежів прямо вказує на надання саме безвідсоткової (поворотної) фінансової допомоги, що свідчить про обов`язок її подальшого повернення; 
- під час здійснення зведеного виконавчого провадження № 79449801 виконавцем було отримано виписку руху коштів по банківському рахунку ТОВ «Агро-Кор», зі змісту якої вбачається, що ТОВ «Агро-Кор» надало ОСОБА_1 безвідсоткову зворотну фінансову допомогу, у загальній сумі 690 000,00 грн., ОСОБА_1 повернула ТОВ «Агро-Кор» безвідсоткову зворотну фінансову допомогу у загальному розмірі 51 000,00 грн., а отже ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «Агро-Кор» у розмірі 639 000,00 грн.
- положення ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 336 ГПК України, а також усталена практика Верховного Суду допускають за наведених обставин звернення стягнення на грошові кошти особи, яка має заборгованість перед боржником, з метою забезпечення реального виконання судового рішення.
Колегія суддів зазначає про те, що передумовою для задоволення заяви про звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, відповідно до статті 336 ГПК України, є наявність у такої особи, яка не є учасником справи, заборгованості перед відповідачем.
Досліджуючи питання щодо наявності у ОСОБА_1 заборгованості перед відповідачем колегія суддів зазначає про таке.
Як встановлено вище, виконавець вважає, що між відповідачем та ОСОБА_1 укладеного договір безвідсоткової (поворотної) фінансової допомоги.
На підтвердження факту наявності заборгованості у ОСОБА_1 перед відповідачем до матеріалів справи долучено копії банківських виписок по рахунку відповідача про перерахування коштів, з яких вбачається, що при перерахуванні коштів у призначенні платежу вказувався Договір № 17/09 від 17.09.2024, проте заявником не було долучено до матеріалів справи копії означеного договору.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 витребувано у відповідача та ОСОБА_1 належним чином засвідчену копію Договору № 17/09 від 17.09.2024, проте вимоги ухвали залишені вказаними особами без виконання.
Згідно з ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За своєю правовою природою договір безвідсоткової (поворотної) фінансової допомоги є договором позики.
За змістом положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).
Водночас положення ч. 2 вказаної статті визначають, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України:
- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони;
- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. 
- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
- правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Отже, відповідно до положень ЦК України договір позики має бути укладений у письмовій формі (в тому числі і шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони), проте при укладенні договору сторони мають досягти зміст щодо всіх істотних умов договору.
Таким чином, відповідно до положень чинного законодавства факт укладення між відповідачем та  ОСОБА_1 договору позики має бути підтверджений відповідним договором у якому сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов такого договору. При чому укладення договору допускається і шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
За таких обставин суд першої інстанції цілком вірно виснував, що про існування вказаного договору свідчить лише призначення платежу у долучених до заяви банківських виписках по рахунку відповідача, проте, за відсутності вказаного договору, суд позбавлений можливості встановити його зміст, умови, факт його укладення, наявність за ними зобов`язань та їх строки.
Слід окремо зазначити і про те, що відсутність такого договору позбавляє суд можливості встановити строк виконання ОСОБА_1 обов`язку щодо повернення відповідачу позики, тобто встановити чи є такий обов`язок на даний час простроченим чи строк його виконання не настав, що, в свою чергу, унеможливлює стягнення з вказаної особи грошових коштів, в тому числі і на користь позивача та, відповідно, задоволення поданої виконавцем заяви.
За змістом положень ГПК України:
- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73);
- ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73);
- належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);
- обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77).
Отже саме на приватного виконавця покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести ті обставини на які він посилається як на підставу для задоволення поданої ним заяви, тобто саме приватний виконавець має довести наявність у ОСОБА_1 грошового зобов`язання перед відповідачем в сумі 639 000,00 грн. строк виконання якого вже настав.
При цьому, подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості.
Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.
Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.
Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.
Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.
Правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» (Заява N 16404/03) від 19 лютого 2009 року 921, зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі «Шенк проти Швейцарії», від 12 липня 1988 року, серія A, № 140, с. 29, пп. 45 - 46, та у справі «Тейшейра ді Кастру проти Португалії», від 9 червня 1998 року, Reports 1998-IV, с. 1462, п. 34).
Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.
Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.
При цьому, судове рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження та оцінки судом.
Водночас, остаточне рішення за результатами розгляду заяви, поданої в порядку, передбаченому ст. 336 ГПК України, має бути прийняте з урахуванням усіх обставин справи та відомостей про всіх учасників процесу. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 904/1182/20.
При цьому колегія суддів вважає помилковими посилання приватного виконавця на те, що наслідком неподання відповідачем ОСОБА_1 відповідного договору має бути задоволення його заяви, адже у такому випадку розгляд заяви має відбуватися за наявними у матеріалах справи доказами, що і було зроблено судом першої інстанції. Застосування ж у такому випадку судом першої інстанції заходів процесуального примусу є правом суду першої інстанції не його обов`язком, а не вчинення таких дій не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
При цьому відсутність заперечень відповідача та ОСОБА_1 щодо існування заборгованості у розумінні статті 336 ГПК України не свідчить про те, що заборгованість ними не оспорюється.
Отже, враховуючи те, що матеріали справи не містять, а заявником не надано жодного доказу на підтвердження того, що заборгованості за наданою фінансовою допомогою станом на момент розгляду даної заяви залишається непогашеною і строк з повернення такої заборгованості настав, суд першої інстанції цілком вірно, виснувавши, що належними і допустимими доказами не доведено наявності заборгованості ОСОБА_1 перед відповідачем, відмовив у задоволенні заяви Приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Бокатової Таміли Юріївни про звернення стягнення на грошові кошти в розмірі 639 000,00 грн., які належать ОСОБА_1, яка має заборгованість перед відповідачем, в рахунок задоволення вимог стягувача по зведеному виконавчому провадженню № 79449801 за наказами №910/10919/24 виданими 04.08.2025 Господарським судом міста Києва.
Ухвала суду першої інстанції залишається без змін.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, доказів на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується з ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 про відмову у задоволенні заяви про звернення стягнення на грошові кошти у справі № 910/10919/24, отже підстав для її скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Бокатової Таміли Юріївни задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по справі за подачу апеляційної скарги покладаються на апелянта.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Бокатової Таміли Юріївни на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 про відмову у задоволенні заяви про звернення стягнення на грошові кошти у справі № 910/10919/24 залишити без задоволення. 
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 про відмову у задоволенні заяви про звернення стягнення на грошові кошти у справі № 910/10919/24 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 25.03.2026. 

Головуючий суддя О.В. Яценко 

Судді Н.М. Спаських

А.О. Мальченко