Справа № 372/6267/25 
Провадження 2-446/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року м. Обухів 
Обухівський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Рабчуна Р.О.,
за участю секретаря судових засідань – Редька Н.Н.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Кошельок» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3605606616-483814 від 04.10.2021 у розмірі 17888 грн. 40 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.10.2021 року між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 шляхом підписання електронним підписом (вчиненим одноразовим ідентифікатором) був укладений кредитний договір № 3605606616-483814, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 6000 грн. 00 коп. строком на 14 днів.
ТОВ «Кошельок» виконало свої зобов`язання за вказаним договором та надало відповідачу кредитні кошти у розмірі 6000 грн. 00 коп. шляхом перерахування на його банківську картку № НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 , свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, у результаті чого станом на момент подання позовної заяви утворилася заборгованість у загальній сумі 17888 грн. 40 коп., яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 6000 грн. 00 коп. та суми прострочених процентів 11 888 грн. 40 коп.
У зв`язку з викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у зазначеному розмірі,а також судові витрати,що становлять 2422грн 40 коп. судового збору та 10 000 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04.11.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Представник відповідача адвокат Стефанович І.В., 26.11.2025 року подала відзив на позовну заяву, у якому визнає заборгованість за тілом кредиту в сумі 6 000 грн. 00 коп., а також заборгованість за відсотками, які нараховані в період дії кредитного договору (14 календарних днів), а саме з 04.10.2021 по 18.10.2021 в сумі 8 грн. грн. 40 коп. Водночас вимогу позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за період з 04.10.2021 по 15.01.2022 не визнає з таких підстав.
Фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного між позивачем та відповідачем договору дана фінансова установа надала позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі у визначений договором строк до 18.10.2021. Отже, позикодавець відповідно до ст. 1048 ЦК України мав право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування до 18.10.2021, після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, то заявлені позивачем вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування позикою за період з 04.10.2021 по 15.01.2022 є безпідставними, суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду та задоволенню не підлягають.
Окрім того, вказує, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним зі складністю наданих послуг та витраченим адвокатом часом на правничу допомогу, зокрема, щодо підготовки та подачі позовної заяви.
За вказаних обставин просив: позовні вимоги задовольнити частково в розмірі 6 008 грн. 40 коп., з яких: 6000 грн. 00 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 8 грн. 40 коп. - сума заборгованості за відсотками; у задоволенні інших позовних вимог відмовити; зменшити витрати на правничу допомогу до розміру 1 000 грн. 00 коп.
28.11.2025 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначено, що проценти за користування кредитом були нараховані правомірно на підставі умови про продовження строку користування кредитом після закінчення лояльного періоду. У паспорті кредиту було визначено строк кредитування - 14 днів із можливістю його продовження. Оскільки відповідач не сплатив проценти за користування кредитом, лояльний строк користування кредитом сплив, у зв`язку з чим строк кредитування було продовжено до 15.01.2022 року. Щодо розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, зазначив наступне. Середня вартість адвокатського гонорару в місці знаходження позивач та адвокатське бюро, а саме місто Київ перевищує 4 000 грн. Крім того зазначає, що відповідачем не було подано клопотання про зменшення судових витрат. Тому просив суд прийняти письмові заперечення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
08.12.2025 року від представника відповідача адвоката Стефанович І.В. надійшли заперечення на додаткові пояснення представника позивача, які вона обґрунтовує наступним чином. Оскільки умовами договору передбачено, що продовження строку кредитування можливе виключно за умови сплати позичальником усіх нарахованих процентів протягом лояльного періоду. Доказів вчинення відповідачем таких дій позивачем не надано, а отже підстав для продовження строку кредитних правовідносин не виникло. Нарахування процентів після спливу 14-денного строку є необґрунтованим та призводить до істотного порушення балансу прав та обов`язків сторін на шкоду споживача. З наведеного позивачем вбачається, що п.3.6 договору прямо суперечить п.2.1, паспорту споживчого кредиту, графіку погашення кредиту та фактично застосовується до позичальника, як штрафні санкції.
Щодо "доросовісності" та "справедливості", то Відповідач не заперечує проти задоволення позову в частині заявленого тіла кредиту, проте розмір нарахованих процентів за користування не вважає справедливим, з огляду на вищевикладене.
Те ж саме зазначає, щодо заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу - 10 000 грн., враховуючи складність справи, рівень адвокатських витрат та їх обґрунтованість, вважає їх несправедливими.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив суд розглядати справу без його участі.
Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились. Представник відповідача подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі та участі відповідача.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
04.10.2021 року між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 3605606616-483814, згідно з умовами якого кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк 14 днів (п.2.1Договору) надати позичальнику грошові кошти у сумі 6000 грн. 00 коп. (п.1.1 Договору), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу. Стандартна процентна ставка становить 2.20 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.3.3 Договору). Дисконтна процентна ставка становить 0.01% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк лояльного періоду (п.1.3.3.1 Договору). Проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п. 1.3.3 цього договору, яка є незмінною протягом всього строку, встановленого п. 2.1 Договору. Тип процентної ставки: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п. 3.4, 3.5, 3.6. 
Відповідно до копії графіку розрахунків за договором про споживчий кредит № 3605606616-483814 від 04.10.2021 року (Додаток № 1): загальна вартість кредиту становить 6009 грн. 00 коп.; плата за користування кредитом (проценти) становить 8 грн. 40 коп.; у разі користування кредитом понад строк, вказаний в п. 1.2 Договору, до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою, в порядку передбаченому Договором.
Договір № 3605606616-483814 від 04.10.2021 підписано відповідачем 04.10.2021 року шляхом введення одноразового ідентифікатора 6608 через інформаційно-телекомунікаційну систему ТОВ «Кошельок». Під час підписання договору відповідач повторно підтвердив свої персональні дані та банківські реквізити. Одночасно з укладенням договору відповідач підписав паспорт споживчого кредиту, згідно якого він був ознайомлений з інформацією про умови кредитування та вартість кредиту 04.10.2021 року. 
Також на підтвердження перерахування коштів відповідачу згідно кредитного договору № 3605606616-483814 від 04.10.2021 року позивачем надано копію довідки за підписом керівника відділу АТ «Таскомбанк» та повідомлення ТОВ «Тас лінк», згідно з якими кредитні кошти в сумі 6000 грн. 00 коп. відправлені 04.10.2021 о 14:41:12 через платіжну систему ТОВ «Таслінк» шляхом зарахування на карту № НОМЕР_2 , відправник ТОВ «Кошельок».
Відповідно до копії розрахунку заборгованості по кредитному договору № 3605606616-483814 від 04.10.2021 року, наданого ТОВ «Кошельок», станом на 15.01.2022 року загальна заборгованість відповідача становить 17888 грн. 40 коп., яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 6000 грн. 00 коп. та суми прострочених процентів 11888 грн. 40 коп.
Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. На момент розгляду справи відповідач не надав суду жодних доказів сплати зазначеної заборгованості.
Загальні вимоги до чинності правочину визначено статтею 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам; волевиявлення сторін має бути вільним та відповідати їхній внутрішній волі; правочин вчиняється у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину не встановлена прямо, але одна зі сторін чи інша заінтересована особа заперечує його дійсність на визначених законом підставах, такий правочин може бути визнано судом недійсним.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, оформлена в електронній формі. Такий договір укладається й виконується у порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний електронний документ з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, вважається оригіналом такого документа.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення до нього. За умови надання доступу до таких документів їх включення не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положення статті 12 зазначеного Закону передбачають, що електронний правочин вважається підписаним у разі використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису; електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора (SMS-коду чи іншого засобу), що дозволяє ідентифікувати користувача; аналога власноручного підпису (факсиміле) за письмовою згодою сторін.
Абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України встановлено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Суд встановив, що 04.10.2021 року відповідач у власному особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «Кошельок» добровільно та усвідомлено подав заявку на отримання кредиту № 3605606616-483814. Ця електронна заявка зберігається в особистому кабінеті відповідача на сайті кредитодавця. Після подання заявки ТОВ «Кошельок» надіслало відповідачу одноразовий цифровий код (ідентифікатор) через SMS. Введення відповідачем цього одноразового пароля слугувало підтвердженням акцепту згоди на укладення Договору про споживчий кредит № 3605606616-483814 від 04.10.2021 року в електронній формі. Отже, між відповідачем та первісним кредитором було укладено електронний кредитний договір на умовах, відображених у файлах особистого кабінету (текст договору та Правила кредитування).
Оформлення споживчого кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в письмовій (традиційній) формі власноручним підписом. З матеріалів справи вбачається, що перед укладенням договору відповідач отримав проєкт кредитного договору з усіма додатками в електронному вигляді та ознайомився з його умовами та Правилами надання фінансових кредитів ТОВ «Кошельок», розміщеними на сайті кредитодавця. Це відповідає вимогам ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з якими кредитодавець завчасно надає споживачу повну інформацію для прийняття ним обґрунтованого рішення (зокрема, безоплатно надається паспорт споживчого кредиту у визначеній законом формі). Отже, відповідач мав можливість повно і належно ознайомитися з умовами кредитування до моменту укладення договору, що підтверджує усвідомленість його волевиявлення.
Згідно з умовами самого Кредитного договору, він містить усі істотні умови та укладений у спосіб та формі, що відповідають вимогам закону. Договором прямо передбачено, що визнання недійсними, нікчемними чи неукладеними окремих його частин або додатків (включно з Правилами) не тягне недійсності чи неукладеності всього договору в цілому. Отже, електронний договір є юридично чинним і обов`язковим для сторін.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором (кодом) по суті є різновидом удосконаленого електронного підпису. Він полягає у використанні алфавітно-цифрового коду, надісланого підписантові через засоби зв`язку (SMS, електронну пошту тощо), для підтвердження волі укласти договір. Такий спосіб автентифікації широко застосовується, зокрема, у сфері мікрокредитування. Дійсність укладення договорів за допомогою ЕПОІ неодноразово підтверджувалася в судовій практиці. Так, у постанові Верховного Суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021 зроблено висновок, що підписання договору одноразовим паролем-ідентифікатором є належним способом волевиявлення: договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний згідно зі ст. 12 Закону «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Аналогічну правову позицію щодо можливості укладення цивільно-правових договорів в електронній формі висловлено у постанові ВС від 16.12.2020 у справі №561/77/19, де зазначено, що якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому такої форми (ч. 2 ст. 639 ЦК України), а будь-який договір, укладений на підставі ЦК або ГК України, може мати електронну форму і вважається укладеним у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, доки судом не встановлено іншого. В такому випадку відсутні будь-які дані про оспорення чи нікчемність кредитного договору, тому презумпція його чинності не спростована. Отже, всі права та обов`язки сторін за договором підлягають захисту і виконанню на загальних підставах.
Відповідач ОСОБА_1 факт укладення вказаного кредитного договору та отримання кредитних коштів визнав.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що між відповідачем та кредитором ТОВ «Кошельок» було належним чином укладено договір про споживчий кредит № 3605606616-483814 від 04.10.2021 року на умовах, визначених сторонами в електронній формі. На підтвердження факту надання кредиту матеріали справи містять документи, за якими відповідачу були перераховані кредитні кошти (сума 6000 грн. 00 коп.) на вказаний ним банківський рахунок. Переказ коштів здійснювався через сертифіковані платіжні системи з дотриманням вимог безпеки (стандарт PCI DSS), що гарантує належне зарахування суми на рахунок позичальника. Відповідач отримав обумовлені договором кошти, у зв`язку з чим зобов`язаний повернути їх та сплатити встановлені договором платежі у визначені строки.
Розрахунок заборгованості та доказування її розміру.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України).
Звертаючись із позовом, ТОВ «Кошельок» просило суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 3605606616-483814 у розмірі 17888 грн. 40 коп., яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 6000 грн. 00 коп. та суми прострочених процентів 11888 грн. 40 коп.
Відповідачем фактично отримані та використані кредитні кошти у розмірі 6000 грн. 00 коп. Вказаний факт відповідачем визнається. Доказів належного виконання кредитного зобов`язання ОСОБА_1 на користь кредитора ТОВ «Кошельок» матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Кошельок» заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6000 грн. 00коп. Крім того, суд враховує, що відповідач визнав позовні вимоги в цій частині, і таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.
Стосовно заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками в розмірі 11888 грн. 40 коп., суд, проаналізувавши умови договору та надані розрахунки, приходить до наступних висновків.
Так, у кредитному договорі № 3605606616-483814 сторонами узгоджено, що кредит надається строком на 14 днів (лояльний період) до 18.10.2021 включно.
З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу за користування кредитними коштами протягом лояльного періоду (04.10.2021 по 18.10.2021) були нараховані відсотки в сумі 8,40 грн. 00 коп. вказані відсотки нараховані відповідно до умов договору. Відповідач визнав позовні вимоги в цій частині, і таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.
Водночас відповідач не визнає вимогу позивача в частині стягнення з нього заборгованості за відсотками за період з 04.10.2021 по 15.01.2022, посилаюсь на те, що вони були нараховані позивачем після закінчення строку кредитування, що суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.
Відповідаючи на вказані аргументи сторони відповідача, суд звертає увагу на наступні положення кредитного № 3605606616-483814 від 04.10.2021, які були узгоджені між сторонами.
Відповідно до п. 3.6. Договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду (п. 3.7. Договору); з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю 2 % процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним (п. 3.8. Договору).
Зазначені обставини свідчать про те, що умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредиту та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом.
За кредитним договором № 3605606616-483814 від 04.10.2021 ТОВ «Кошельок» надало ОСОБА_1 кредит 04.10.2021 року. Як видно з наданого кредитором розрахунку заборгованості, з 04.10.2021 до 18.10.2021 року тривав лояльний період кредитування (14 днів), під час якого ТОВ «Кошельок» нараховувало ОСОБА_1 проценти за ставкою 0,60 % від суми кредиту за кожен день строку користування кредитом у розмірі 8 грн. 40 на день.
Однак, матеріали справи не містять доказів того, що строк користування відповідачем позикою продовжувався. Також, матеріали справи не містять доказів, що до вказаного договору позики укладалися додаткові угоди, згідно з якими б продовжувався строк користування відповідачем кредитом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 вказано, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами Цивільного кодексу України мають різний зміст. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього.
Тобто, сторони визначивши строк користування позикою в указаному договорі погодили строк виконання зобов`язання.
Також, у зазначеній вище постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого в постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого в постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 і уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 Цивільного кодексу України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України) у розмірі, визначеному законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
За таких обставин, надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін, оскільки на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла в постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 в справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак, якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28).
Окрім цього, у сформульованих правових висновках Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування.
Тобто, фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника.
Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.
Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.
Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 Цивільного кодексу України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19).
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
За умовами кредитного договору та згідно з таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, який є додатком № 1 до договору позики, загальна вартість кредиту разом з процентами складає 6008 грн. 40 коп. (6000 грн. сума кредиту та 8,40 грн. проценти за користування кредитом.
З розрахунку заборгованості за даним договором, наданим позивачем, слідує, що проценти за користування кредитом відповідачу нараховані після встановленого строку користування ним.
Щодо витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем подано належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.
Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
Стороною відповідача вказано, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним зі складністю наданих послуг та витраченим адвокатом часом на правничу допомогу, зокрема, щодо підготовки та подачі позовної заяви. За вказаних обставин сторона відповідача просить зменшити витрати на правничу допомогу до розміру 1000 грн. 00 коп.
Суд вважає, що вказані аргументи сторони відповідача є слушними та констатує, що даний спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, належать до категорії малозначних справ, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною, а від так заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу - 10 000 грн. є завищеними порівняно з предметом спору.
Отже, проаналізувавши кожну складову наданої адвокатом правової допомоги на предмет її обґрунтованості і розумності, суд керуючись принципами справедливості та пропорційності, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, тобто відповідністю понесених витрат, складності, обсягу та характеру наданої адвокатом допомоги, а також співмірності цих витрат із ціною, конкретних обставин справи, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви та стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.
Щодо судового збору.
Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп., що підтверджується платіжним документом від 4107.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи вказане з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2422,40грн. х (6008,40 грн. х 100 : 17888,40 грн.): 100 =813,64 грн.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 2-5, 7, 8, 10 - 13, 81, 83, 89, 133, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
У Х В А Л И В:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК», ЄДРПОУ:40842831, заборгованість за кредитним договором № 3605606616-483814 від 04.10.2021 року в сумі 6008,40 грн.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК», ЄДРПОУ:40842831, відшкодування витрат по сплаті судового збору у розмірі 813,64 грн. 
Стягнути з  ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК», ЄДРПОУ:40842831 витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя            Р.О. Рабчун