ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2026 м. Дніпро Справа № 908/2707/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б.,
суддів: Іванова О.Г., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Абадей М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2025 у справі № 908/2707/24 (суддя Зінченко Н.Г.), повний текст рішення складено 17.03.2025
за позовом Приватного акціонерного товариства «Національна Енергетична Компанія «Укренерго», м. Київ
до відповідача Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», м. Запоріжжя
про стягнення 122 330 162,95 грн, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

08.10.2024 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Національна Енергетична Компанія «Укренерго» (далі – НЕК «Укренерго») до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (далі – ПАТ «Запоріжжяобленерго») про стягнення 122 330 162,95 грн заборгованості за договором приєднання від 01.01.2024 № 0503-03041-ПД про надання послуг з диспетчерського управління, у тому числі 119 834 264,45 грн – основного боргу за надані послуги, 991 306,74 грн – 3 % річних та 1 504 591,76 грн – інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду Запорізької області позов задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь НЕК «Укренерго» 107 114 264,45 грн – основного боргу за надані послуги з диспетчерського управління, 1 504 591,76 грн – інфляційних втрат, 991 306,74 грн – 3 % річних та 695 200,00 грн – витрат на сплату судового збору. 
Провадження у справі № 908/2707/24 в частині позовних вимог про стягнення з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь НЕК «Укренерго» 12 720 000,00 грн – основного боргу за надані послуги з диспетчерського управління за договором приєднання від 01.01.2024 № 0503-03041-ПД про надання послуг з диспетчерського управління – закрито.
Повернуто відповідною ухвалою суду НЕК «Укренерго» з Державного бюджету України суму судового збору в розмірі 152 640,00 грн у зв`язку із закриттям провадження у справі.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ПАТ «Запоріжжяобленерго» оскаржує його в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду і просить: скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2025 у справі № 908/2707/24 в частині, та відмовити НЕК «Укренерго» у стягненні з ПАТ «Запоріжжяобленерго» 10 466,75 грн – суми основного боргу за послуги з диспетчерського управління, та 230 103,51 грн – 3% річних.
Зменшити заявлені до стягнення позивачем суму 3% річних та інфляційних втрат на 90%.
Апеляційна скарга зводиться до доводів про незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням фактичних обставин справи.
Зокрема, апелянт заперечує визначений судом обсяг наданих позивачем послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, вказуючи, що частина заявленої до стягнення заборгованості за липень 2024 року є безпідставною. Відповідач зазначає, що відповідний акт наданих послуг не був ним підписаний і погоджений, натомість між сторонами був укладений акт коригування, яким зменшено вартість послуг. 
На думку апелянта, позивач безпідставно не подав цей акт до суду, а суд першої інстанції не врахував його, що призвело до завищення як суми основного боргу, так і похідних нарахувань (інфляційних втрат і 3% річних). У зв`язку з цим апелянт вважає, що частина стягнутих сум, зокрема 3% річних, є неправомірною та підлягає зменшенню з урахуванням фактичного обсягу отриманих послуг.
Крім того, скаржник наголошує, що суд безпідставно відмовив у зменшенні розміру 3% річних та інфляційних втрат, хоча такі нарахування мають компенсаційний характер і можуть бути зменшені судом із урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності. Апелянт посилається на практику Великої Палати Верховного Суду (постанова від 18.03.2020 у справі № 902/417/18) та зазначає, що заявлені до стягнення суми є надмірними і створюють непропорційний фінансовий тягар.
Обґрунтовуючи необхідність зменшення фінансових санкцій, відповідач детально описує свій критичний фінансовий стан, спричинений об`єктивними обставинами, зокрема воєнним станом, бойовими діями та тимчасовою окупацією значної частини території Запорізької області, що за його твердженням, призвело до різкого зниження рівня оплат споживачами, значних руйнувань енергетичної інфраструктури, необхідності постійних витрат на відновлення мереж, а також до накопичення значної дебіторської заборгованості, яку неможливо стягнути.
Апелянт також вказує на збитковість діяльності, відсутність достатніх тарифних надходжень, невідповідність тарифів фактичним витратам та наявність ознак критичної неплатоспроможності.
Окремо підкреслюється, що відповідач є підприємством критичної інфраструктури, від стабільної діяльності якого залежить енергозабезпечення регіону, і стягнення значних фінансових санкцій може негативно вплинути на виконання ним функцій із забезпечення безперебійного електропостачання, особливо в умовах війни. У зв`язку з цим апелянт вважає, що суд першої інстанції не забезпечив баланс інтересів сторін і не врахував публічний інтерес.
Також скаржник звертає увагу на непослідовність судової практики, посилаючись на інші судові рішення (постанови від 18.05.2022 у справі № 280/988/19, від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22), у яких у подібних правовідносинах розмір фінансових санкцій суттєво зменшувався, що, на його думку, свідчить про порушення принципів справедливості та рівності.
У підсумку апелянт стверджує, що рішення ухвалене без всебічного дослідження доказів і належної оцінки доводів відповідача, не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, у зв`язку з чим просить скасувати його в оскарженій частині, зменшити суму основного боргу з урахуванням акту коригування та зменшити на 90% розмір 3% річних і інфляційних втрат.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу НЕК «Укренерго» заперечує проти доводів апелянта щодо неправильного визначення обсягів наданих послуг за договором приєднання від 01.01.2024 № 0503-03041-ПД, зокрема щодо акта надання послуг № ДУА-0008550 від 31.07.2024 на суму 31 646 272,87 грн, який відповідач не підписав. 
У відзиві зазначається, що порядок врегулювання розбіжностей прямо передбачений п. 3.8. договору, затвердженого наказом Голови НЕК «Укренерго» від 07.06.2024 № 344, відповідно до якого відповідач у разі незгоди з актом зобов`язаний протягом 5 робочих днів з дня його отримання надати обґрунтовані заперечення та розпочати процедуру оскарження шляхом повідомлення оператора системи передач (адміністратора комерційного обліку) і постачальника послуг комерційного обліку. 
Оскільки відповідач не надав жодних доказів дотримання цієї процедури щодо акта № ДУА-0008550 від 31.07.2024, такий акт відповідно до умов договору вважається прийнятим без розбіжностей, а доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.
Щодо посилань апелянта на акт коригування № ДУА_К-0002862 від 21.10.2024, позивач зазначає, що такі доводи є необґрунтованими та процесуально недопустимими. По-перше, спірний період заборгованості за договором охоплює період з 19.01.2024 по 26.09.2024, тоді як акт коригування складений поза межами цього періоду. По-друге, коригування стосувалося суми 10 466,75 грн, а не 31 635 806,12 грн, як помилково зазначає відповідач, причому остання сума є залишком після коригування. По-третє, відповідно до абзацу 4 пункту 3.7. договору, оплата після коригування має здійснюватися до 15 числа місяця отримання акта коригування. По-четверте, відповідач не подавав цей акт до суду першої інстанції та не заявляв відповідних доводів, а тому відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України не має права посилатися на нього в апеляційній інстанції без доведення неможливості його подання раніше, чого зроблено не було.
Заперечуючи проти доводів апелянта про необхідність зменшення інфляційних втрат у сумі 1 504 591,76 грн та 3% річних у сумі 991 306,74 грн, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, позивач зазначає, що такі нарахування є законною мірою відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і не залежать від вини боржника чи його фінансового стану.
Посилання відповідача на складний фінансовий стан, діяльність у зоні бойових дій, неплатоспроможність та неможливість стягнення дебіторської заборгованості позивач вважає необґрунтованими також з огляду на те, що відповідні докази не були надані у суді першої інстанції, що позбавило позивача можливості надати контраргументи та заперечення.
Крім того, позивач наголошує, що сам також зазнає негативних наслідків воєнних дій, руйнування енергетичної інфраструктури та неплатежів контрагентів, однак продовжує належно виконувати свої договірні зобов`язання та надавати відповідачу послуги з диспетчерського управління, що свідчить про відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності.
Щодо посилань апелянта на практику Верховного Суду, зокрема на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, позивач зазначає, що ця справа не є подібною до справи № 908/2707/24, оскільки у ній йшлося про неспівмірність сукупних санкцій (штрафу, пені та процентів), які значно перевищували суму основного боргу, тоді як у даній справі заявлено лише 3% річних та інфляційні втрати, які є співмірними сумі основного боргу (119 834 264,45 грн) і не перевищують її. При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що 3% річних за ст. 625 ЦК України є особливою формою відповідальності, яка нараховується незалежно від вини боржника та не є неустойкою, а тому не підлягає зменшенню на підставі ст. 551 ЦК України, за винятком особливих обставин, які у даній справі відсутні.
З урахуванням викладеного, позивач доходить висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, суперечать умовам договору від 01.01.2024 № 0503-03041-ПД та нормам чинного законодавства, а також спрямовані на переоцінку обставин, які були належним чином досліджені судом першої інстанції. 
У зв`язку з викладеним НЕК «Укренерго» просить апеляційний суд апеляційну скаргу ПАТ «Запоріжжяобленерго» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2025 у справі № 908/2707/24 – без змін.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що НЕК «Укренерго» (позивач, НЕК «Укренерго») є юридичною особою, утвореною 29.07.2019 як акціонерне товариство, 100 % акцій якого належать державі, шляхом реорганізації Державного підприємства «НЕК «Укренерго» відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 15.02.2019 № 73 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.11.2017 № 829-р, і є правонаступником усього майна, прав та обов`язків цього підприємства згідно зі ст. 108 ЦК України, п. 5 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2012 № 802, та п. 3.2. Статуту. При цьому позивач виконує функції оператора системи передачі (ОСП) відповідно до п. 55 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії», а діяльність учасників ринку здійснюється на договірних засадах згідно з п. 10 ч. 1 ст. 4 цього Закону.
01.01.2024 між НЕК «Укренерго» (ОСП, Виконавець) та ПАТ «Запоріжжяобленерго» (відповідач, Користувач) укладено Договір № 0503-03041-ПД про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління шляхом підписання відповідачем 11.12.2023 заяви-приєднання; відповідні редакції договору затверджувалися наказами НЕК «Укренерго» від 22.12.2023 № 742 та від 07.06.2024 № 344. 
За умовами цього договору позивач зобов`язався безперервно надавати послуги з диспетчерського управління (код ДК 016:2010 – 35.12), що включають управління режимами роботи ОЕС України, забезпечення перетоків електроенергії, балансування виробництва і споживання з дотриманням вимог безпеки, а відповідач – здійснювати оплату таких послуг (п.п. 2.1., 2.2. Договору). 
Ціна договору визначається як сума вартості послуг за розрахункові періоди (п. 3.1.), оплата здійснюється за тарифами НКРЕКП (п. 3.2.), а розрахунки проводяться поетапно (п. 3.3 - 3.7.) із остаточним розрахунком до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим, на підставі актів та рахунків. 
Пунктом 3.8. Договору передбачено, що у разі незгоди з актом Користувач зобов`язаний протягом 5 робочих днів надати обґрунтовані заперечення та ініціювати процедуру оскарження, інакше акт вважається погодженим. 
Договір набрав чинності з моменту акцепту заяви-приєднання та діє до 31.12.2024 з автоматичним продовженням (п. 13.1.), а доказів його припинення або недійсності сторонами не надано.
Суд встановив, що у період з січня по вересень 2024 року позивач надавав відповідачу послуги з диспетчерського управління, що підтверджується виставленими рахунками-фактурами, направленими через систему електронного документообігу «АСКОД», а також актами надання послуг: № ДУА-0003987 від 31.01.2024 на суму 44 074 554,82 грн, № ДУА-0004752 від 29.02.2024 на суму 40 405 628,15 грн, № ДУА-0005498 від 31.03.2024 на суму 40 007 544,97 грн, № ДУА-0006277 від 30.04.2024 на суму 32 839 615,67 грн, № ДУА-0007020 від 31.05.2024 на суму 32 503 378,28 грн, № ДУА-0007785 від 30.06.2024 на суму 30 398 258,45 грн, № ДУА-0008550 від 31.07.2024 на суму 31 646 272,87 грн, № ДУА-0009316 від 31.08.2024 на суму 32 331 311,23 грн, а також відповідними актами коригування: № ДУА К-0001517 від 30.05.2024 (44 066 317,92 грн), № ДУА К-0001858 від 13.06.2024 (40 392 352,07 грн), № ДУА К-0002114 від 25.06.2024 (39 994 443,43 грн), № ДУА К-0002350 від 04.07.2024 (32 833 968,64 грн), № ДУА К-0002485 від 09.07.2024 (32 498 723,45 грн), які підписані сторонами. 
Матеріали справи також містять численні рахунки-фактури з конкретними реквізитами (зокрема № ДУ-0013525/0503-03041-ПД від 15.01.2024, № ДУ-0014267/0503-03041-ПД від 25.01.2024, № ДУ-0016512/0503-03041-ПД від 09.02.2024 та інші за кожний розрахунковий період до вересня 2024 року).
Доводи відповідача щодо непогодження акта № ДУА-0008550 від 31.07.2024 суд визнав необґрунтованими, оскільки відповідач не довів дотримання процедури оскарження, передбаченої п. 3.8. Договору, у зв`язку з чим зазначений акт вважається прийнятим без зауважень. 
На підставі досліджених доказів суд встановив, що відповідач не здійснив своєчасної та повної оплати наданих послуг за січень – вересень 2024 року, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 119 834 264,45 грн основного боргу, а також нараховані 3 % річних у сумі 991 306,74 грн та інфляційні втрати у сумі 1 504 591,76 грн відповідно до ст. 625 ЦК України.
Крім того, судом встановлено, що після подання позову відповідач частково погасив заборгованість, сплативши 12 720 000,00 грн платіжною інструкцією № 777 від 30.01.2025 за послуги за травень 2024 року, у зв`язку з чим сторони подали відповідні заяви (від 07.02.2025 та 20.02.2025) про закриття провадження у справі в цій частині за відсутністю предмета спору.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (господарських зобов`язань), зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь іншої певні дії, а кредитор має право вимагати їх виконання. 
За змістом ч. 1 ст. 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» діяльність учасників ринку здійснюється на договірних засадах, у тому числі шляхом укладення договорів про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.
Предметом виникнення спору у даній справі є неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління від 01.01.2024 № 0503-03041-ПД, а саме неповна та несвоєчасна оплата вартості фактично наданих позивачем послуг за період січень – вересень 2024 року, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення основного боргу, інфляційних втрат та 3 % річних.
Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості (просить відмовити позивачу у стягненні 10 466,75 грн суми основного боргу), а також нарахованих 3 % річних та інфляційних втрат, з огляду на незгоду відповідача з висновками суду щодо доведеності обставин надання послуг, наявності заборгованості, правомірності нарахувань за ст. 625 ЦК України та відмови у зменшенні розміру відповідальності.
Судом першої інстанції встановлено, що правовідносини сторін виникли на підставі Договору про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління від 01.01.2024 № 0503-03041-ПД, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг у розумінні ст. 901 ЦК України, відповідно до якої виконавець зобов`язаний надати послугу, а замовник – оплатити її у строки та в порядку, визначені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).
Згідно з умовами зазначеного Договору, зокрема пунктів 3.3. – 3.7., оплата послуг здійснюється шляхом поетапних планових платежів із подальшим остаточним розрахунком за фактичним обсягом послуг, визначеним актами надання послуг. З моменту підписання відповідного акта сукупність попередніх платежів трансформується у єдине грошове зобов`язання – сплатити різницю між фактичною вартістю послуг та здійсненими оплатами.
Відповідно до статей 525, 526, 629 ЦК України та статті 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином і є обов`язковим для сторін.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання підлягає виконанню у встановлений строк, а його невиконання або неналежне виконання є порушенням зобов`язання (ст. 610 ЦК України).
Як правильно встановив суд першої інстанції, позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження факту надання відповідачу послуг з диспетчерського управління за період січень – вересень 2024 року, що підтверджується актами надання послуг та актами коригування. При цьому відповідачем не доведено подання зауважень до таких актів у порядку, передбаченому договором, а отже вони вважаються прийнятими без заперечень.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту надання послуг або їх обсягу відхиляються як безпідставні, оскільки спростовуються наявними у справі первинними документами, які відповідають вимогам статей 73 – 79 ГПК України та є більш вірогідними доказами у розумінні стандарту «переваги більш вагомих доказів», сформульованого у постанові від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 Верховного Суду.
Водночас встановлено, що відповідач здійснив оплату наданих послуг частково, зокрема 30.01.2025 сплатив 12 720 000,00 грн за травень 2024 року, у зв`язку з чим відсутній предмет спору в цій частині. Такий висновок суду першої інстанції відповідає п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки на момент ухвалення рішення спір у цій частині фактично припинив існування.
Разом з тим, доказів повного виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором у решті суми 107 114 264,45 грн матеріали справи не містять, що свідчить про наявність прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та три відсотки річних. Такі нарахування мають компенсаційний характер і є способом захисту майнового права кредитора, а не штрафною санкцією.
Перевіривши надані позивачем розрахунки 3 % річних у сумі 991 306,74 грн та інфляційних втрат у сумі 1 504 591,76 грн, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх арифметично правильними та такими, що відповідають вимогам законодавства. Відповідач контррозрахунку не подав, у зв`язку з чим його заперечення з цього приводу є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності зменшення розміру 3 % річних та інфляційних втрат також відхиляються, адже як правильно зазначив суд першої інстанції, можливість зменшення відповідальності за ст. 625 ЦК України є дискреційним правом суду та застосовується за наявності виняткових обставин, які відповідач повинен довести. Натомість відповідачем не доведено ані надмірності таких нарахувань, ані наявності істотних обставин, що виправдовують їх зменшення, з урахуванням критеріїв, визначених ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також правових позицій Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
У постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що в її постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) викладено висновок про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. З огляду на наведені у цій постанові висновки, для забезпечення передбачуваності правозастосовчої практики Велика Палата Верховного Суду конкретизувала правовий висновок, викладений в її постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) та зазначила, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Посилання відповідача на форс-мажорні обставини у вигляді воєнного стану також правомірно відхилені судом першої інстанції. Відповідно до ст. 617 ЦК України та ст. 218 ГК України, для звільнення від відповідальності необхідним є доведення причинно-наслідкового зв`язку між обставинами непереборної сили та неможливістю виконання конкретного зобов`язання. Сам по собі факт введення воєнного стану не звільняє від виконання грошових зобов`язань і не є безумовною підставою для звільнення від відповідальності. 
Відповідачем не доведено, що саме ці обставини унеможливили виконання ним грошового зобов`язання, а також не надано доказів дотримання передбаченої договором процедури повідомлення про форс-мажор.
Оцінюючи докази у справі відповідно до ст. 86 ГПК України, з урахуванням принципів змагальності (ст. 13 ГПК України) та стандарту доказування «вірогідності доказів», апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем докази є більш переконливими та підтверджують факт неналежного виконання відповідачем грошових зобов`язань.
Доводи апеляційної скарги не містять посилань на нові обставини чи докази, які б спростовували встановлені судом факти або свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни в межах доводів апеляційної скарги не встановлено.

6. Висновки за результатами апеляційного перегляду справи

За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним доказам і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.
Доводи апелянта про порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, неправильну оцінку доказів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та спростовуються матеріалами справи.
Відповідно до статей 236, 275, 276 ГПК України, підстав для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення не встановлено.
За вказаних обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

7. Розподіл судових витрат

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 282 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 24.02.2025 у справі № 908/2707/24 – залишити без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.04.2026.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: О.Г. Іванов

А.Є. Чередко