П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
——————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/27499/25	

Перша інстанція: суддя Іванов Е.А.,
повний текст судового рішення
складено 05.11.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просила:
- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №154750013773 від 07.08.2025 про відмову у призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 призначення та виплату пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як водію міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв з 05 березня 2025 року із зарахуванням до страхового стажу роботи періоду навчання з 01.01.1987 до 06.06.1988 та періоду роботи з 24.03.2004 до 03.11.2007 в ТОВ «Профіт КСК» згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки на підтвердження права на отримання пенсії позивач подавала атестат №3206 в СПТУ-30 про період навчання з 01.01.1987 до 06.06.1988 за спеціальністю провідник пасажирських вагонів, а період роботи з 24.03.2004 до 03.11.2007 в ТОВ «Профіт КСК» підтверджені записами у трудовій книжці.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.11.2025 позов задоволено частково наступним чином:
- визнане протиправним та скасоване рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №154750013773 від 07.08.2025 про відмову у призначенні пенсії;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.07.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «з» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як водію міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв із зарахуванням до страхового стажу періоду навчання з 01.01.1987 до 06.06.1988 та періоду роботи з 24.03.2004 до 03.11.2007 в ТОВ «Профіт КСК» згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 та прийняти відповідне рішення;
- в решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не враховано, що Рішенням Конституційного Суду від 23.01.2020 №1-Р №2020 по справі №1-5/2018(746/15) визнано такими, що не відповідають Конституції України ст.13, ч.2 ст.14, п. «б»-«г» ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року №1788-XIII із змінами, внесеними Законом України №213-VIII.
Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, також не погоджуючись з вказаним рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначає, що відсутні підстави для зарахування до страхового стажу позивача періодів з 24.03.2024 до 03.11.2007, та з 01.01.1987 до 06.06.1988.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, апеляційна скарга пенсійного органу не підлягає задоволенню з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається та суд першої інстанції встановив, що 31.07.2025 ОСОБА_1 звернулася до ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яке уповноважене було розглянути подану позивачем заяву.
На підстав заяви та наданих документів Головним управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області винесено рішення 154750013773 від 07.08.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з відсутністю страхового стажу 25 років та у зв`язку з відсутністю довідки про реєстрацію місця проживання.
Після перевірки наданих позивачем документів, Головним управлінням було встановлено, що вік позивача - 56 роки, страховий стаж становить - 16 років 11 місяців 1 день, а пільговий стаж становить 14 років 03 місяці 29 днів. При цьому, відповідно до розрахунку стажу позивача, позивач працювала на посадах «водія міського пасажирського транспорту» починаючи з серпня 2010 року та по день звернення із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах.
Також, до загального страхового стажу не зараховано період роботи позивача згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 з 24.03.2004 до 03.11.2007 в ТОВ «Профіт КСК» (03 роки 07 місяців 09днів) оскільки відсутні відомості, що підтверджують сплату страхових внесків у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, та період навчання з 01.01.1987 до 06.06.1988 (01 рік 05 місяців 06 днів).
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу позивача період навчання з 01.01.1987 до 06.06.1988 та періоду роботи з 24.03.2004 до 03.11.2007 в ТОВ «Профіт КСК» згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 .
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (надалі - Закон №1058-IV в редакції чинній на час виникнення спірних правовіднсин).
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-ІV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно ч.1 ст.40 Закону №1058-IV, для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
За вибором особи, яка звернулася за призначенням пенсії, з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, виключаються періоди до 60 календарних місяців страхового стажу, з урахуванням будь-яких періодів незалежно від перерв, що включаються до страхового стажу згідно з абзацом третім частини першої статті 24 цього Закону, та будь-якого періоду страхового стажу підряд за умови, що зазначені періоди в сумі складають не більш як 10 відсотків тривалості страхового стажу, врахованого в одинарному розмірі.
Відповідно до статті 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Згідно з частиною 5 статті 45 Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (надалі Закон №1788-XII) та частини першої статті 48 Кодексу Законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1 Порядку).
Відповідно до п.3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Пунктом 20 Порядку №637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).
Отже, зазначеним Порядком передбачено у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, підтвердження спеціального трудового стажу також уточнюючою довідкою.
Тобто, виключно у випадку не підтвердження записами трудової книжки пільгового стажу особи виникає необхідність подання додаткових документів, та/або, у випадку необхідності пошуку свідків чи звернення до даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У період внесення запису про роботу позивача не зарахованого відповідачем, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58).
Згідно пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Відповідно до п.4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.
Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.
Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії довідку.
З матеріалів справи вбачається, що період навчання позивача з 01.01.1987 до 06.06.1988 відсутній у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 24.03.2004.
Водночас з наданого позивачем на підтвердження періоду навчання Атестату №3206 від 06.06.1988, виданого СПТУ №30, вбачається, що ОСОБА_1 з 01.01.1987 вступила в СПТУ №30 та 06.06.1988 закінчила повний курс по професії провідник пасажирських вагонів.
Проте згідно розрахунку трудового стажу форми РС-право відповідачем період навчання з 01.01.1987 по 06.06.1988 не врахований до страхового стажу.
Згідно п. «д» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі зараховується до стажу роботи. 
За наведених обставин, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відповідач - ГУ ПФУ у Вінницькій області неправомірно не зарахував даний період до страхового стажу позивача. Доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ у Вінницькій області вказані висновки суду першої інстанції не спростовує.
Щодо зарахування періоду роботи з 24.03.2004 до 03.11.2007 в ТОВ «Профіт КСК» до загального трудового стажу, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Статтею 1 Закону №1058-IV передбачено, що страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.14 Закону №1058-IV, страхувальниками відповідно до цього Закону є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону.
Відповідно до ч.1 ст.15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.
Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у статті 20 Закону №1058-IV, відповідно до якої страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Відповідно до ч.ч.2-3 цієї статті, обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески обчислюються територіальним органом Пенсійного фонду в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за непрямим методом виходячи з оцінки валового доходу та витрат страхувальника, кількості осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, обсягу виробленої (реалізованої) продукції (послуг), суми сплачених ним податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, у разі: ухилення страхувальника чи його посадових осіб від надання територіальному органу Пенсійного фонду звітності чи інших документів про сплату страхових внесків; неведення страхувальником бухгалтерського обліку чи відсутності в нього відповідних первинних документів; якщо сума страхових внесків, нарахована страхувальником, не підтверджується документами.
Обчислення територіальними органами Пенсійного фонду сум страхових внесків за минулі періоди провадиться виходячи з розміру страхового внеску, що діяв на день нарахування виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Частинами 5-6 ст.20 Закону №1058-IV передбачено, що страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч.10 ст.20 Закону №1058-IV).
Відповідно до ч.12 ст.20 Закону №1058-IV, страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Згідно зі ст.106 Закону №1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати.
Отже, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належного нарахування та сплати страхових внесків, а отже, ненарахування та несплата страхувальником страхових внесків за позивача у спірний період, не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду його роботи.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією висловленою Верховним Судом, згідно якої несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків (постанови від 17.07.2019 року по справі №144/669/17, від 20.03.2019 року по справі №688/947/17, від 27.03.2018 року у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а, від 01.11.2018 року у справі №199/1852/15-а, від 27.02.2019 року у справі №638/5795/17, від 31.10.2019 року у справі №683/1814/16-а, від 12.09.2019 у справі №489/2283/16-а, від 23.03.2020 року у справі №535/1031/16-а та від 01.03.2021 у справі №423/757/17).
Як вбачається з матеріалів справи, а саме записів №1-2 трудової книжки позивачки від 24.03.2004 серії НОМЕР_1 , 24.03.2004 позивач прийнята на посаду продавця мобільних телефонів згідно наказу №78-к від 25.03.2004 ТОВ «Профіт-КСК» та 03.11.2007 звільнена за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, наказ №3к від 3.11.2007. Записи підписані уповноваженою особою та завірені печаткою, виправлень чи закреслень не містять.
Враховуючи зазначене та те, що обов`язок щодо сплати страхового внеску, так і обов`язок по його нарахуванню покладено саме на страхувальника (роботодавця), а отже і відповідальність за ненарахування страхового внеску покладено також на страхувальника, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання роботодавцем - страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків чи подачі звітності, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам та/або не подання звітності не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 24.03.2004 по 03.11.2007, про що правильно зазначено судом першої інстанції.
Щодо права позивача на призначення пільгової пенсії, апеляційний суд зазначає таке.
Рішенням КСУ від 23.01.2020 у справі №1-р/2020 стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, враховуючи рішення КСУ від 23.01.2020 у справі №1-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III „Прикінцеві положення“ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення“ від 2 березня 2015 року №213-VIII), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, зокрема, жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років. 
Також, відповідно до п. 8 ч. 2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (в редакції Закону №2148-VIII), на пільгових умовах пенсія за віком призначається водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу, зокрема, для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.
Вирішуючи питання щодо того, норми якого саме закону - №1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом №213-VIII чи №1058-ІV в редакції Закону №2148-VIII підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів зважає на приписи пункту 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020р. №1-р/2020, якою чітко визначено, що застосуванню підлягає, зокрема, стаття 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.
Тобто, визначальним у цьому випадку є з`ясування обставин щодо того, чи працювала особа, яка звертається з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, на посадах, визначених у нормах статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII (в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII), саме до 01.04.2015 і у разі якщо так, то при вирішенні питання про призначенні такій особі пільгової пенсії слід керуватися саме статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII).
Таким чином, якщо особа, яка звертається з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, працювала на посадах, що надають їй право на пільгову пенсію, до 01.04.2015, то підлягають застосуванню норми статті 13 Закону №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.
Однак, якщо особа набула весь пільговий стаж виключно після 01.04.2015, то при призначенні такій особі пенсії необхідно керуватися нормами статті 114 Закону №1058-ІV в редакції Закону №2148-VIII.
Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 16.06.2025 по справі №200/4104/24.
Сторонами у справі не заперечується, що пільговий стаж роботи позивача водієм міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) становить 14 років 03 місяці 29 днів. 
При цьому, як слідує зі змісту довідки комунального підприємства Одесміськелектротранс» від 24.07.2025 №14 (а.с.46), позивач, починаючи з 08.06.2010 та по день видачі довідки, працювала за професією «водія міського пасажирського тролейбуса»
Отже, оскільки позивач ще до 01.04.2015 працювала на посаді водія міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв), то вона мала легітимні очікування щодо застосування до неї саме норм статті 13 Закону №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом №213-VIII, а не норм статті 114 Закону №1058-ІV, в редакції Закону №2148-VIII.
Отже, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта – позивача та відхиляє доводи апелянта ГУ ПФУ у Вінницькій області щодо правомірності застосування пенсійним органом, при визначенні права позивача на пільгову пенсію, норм статті 114 Закону №1058-ІV редакції чинній на момент звернення позивача до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії.
Апеляційний суд зазначає, що як і рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, так і постанова Верховного Суду від 16.06.2025 по справі №200/4104/24, звертають увагу не на факт набуття особою пільгового стужу в необхідному розмірі до 01.04.2015, а на факт праці особи на посадах, що дають право на пільгову пенсію, до 01.04.2015, що саме і обумовлює застосування норми статті 13 Закону №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.
Також, апеляційний суд вважає помилковим обраний судом першої інстанції спосіб відновлення порушеного права позивача, оскільки матеріалами справи підтверджено та не спростовано доводами апеляційної скарги ГУ ПФУ у Вінницькій області, що:
- на час подання заяви про призначення пенсії (31.07.2025) позивачу виповнилось 56 років;
- загальний страховий стаж становить більше 20 років, саме - 16 років 11 місяців 1 день, які зараховані оскаржуваним рішенням, та протиправно не зараховані 03 роки 07 місяців 09 днів (період роботи позивача згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 з 24.03.2004 до 03.11.2007 в ТОВ «Профіт КСК») та 01 рік 05 місяців 06 днів (період навчання з 01.01.1987 до 06.06.1988, запис про що відсутній у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 24.03.2004, але підтверджений Атестатом №3206 від 06.06.1988, виданим СПТУ №30);
- стаж роботи водія міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) становить 14 років 03 місяці 29 днів. 
- робота позивача на посадах, що дають право на пільгову пенсію, розпочалась до 01.04.2015, а саме з 08.06.2010, що обумовлює застосування до спірних правовідносин норм статті 13 Закону №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.
Наведене свідчить про наявність усіх передбачених законом обставин, що надають позивачу право на отримання пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту «з» частини 1 статті 13 Закону №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом №213-VIII. 
Саме тому, належним способом відновлення порушення права буде не зобов`язання повторно розглянути заяву позивача, а зобов`язання саме Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, як територіального пенсійного органу, який за принципом екстериторіальності прийняв протиправне оскаржуване рішення в цій справі, зарахувати до страхового стажу спірні періоди роботи та навчання позивача та призначити позивачу з дати подання заяви пенсію на пільгових умовах відповідно до пункту «з» частини 1 статті 13 Закону №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.
Щодо позовних вимог, заявлених до ГУ ПФУ в Одеській області, то апеляційний суд зазначає, що позивач не перебуває на пенсійному обліку в ГУ ПФУ в Одеській області, та лише після призначення пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області (як органом, що за принципом екстериторіальності прийняв оскаржуване рішення та зобов`язаний прийняти рішення про призначення позивачу пенсії), пенсія буд нараховуватись та виплачуватись територіальним пенсійним органом за зареєстрованим місцем проживання позивача .
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, апеляційна скарга пенсійного органу не підлягає задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи приписи ст. 139 КАС України, сплачений позивачем судовий бір у загальній сумі 2422,40 грн (за подання позову - 968,96 грн (а.с.28) та за подання апеляційної скарги 1453,44 грн (а.с.105), понесені позивачем витрати мають бути стягнуті з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. 
Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року - скасувати та ухвалити нову постанову.
Адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №154750013773 від 07.08.2025 про відмову у призначенні пенсії. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити, з дати подання заяви – 31.07.2025, ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ в редакції чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, з урахуванням пункту 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року у справі №1-р/2020, зарахувавши до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 24.03.2004 до 03.11.2007 в ТОВ «Профіт КСК» та період навчання з 01.01.1987 до 06.06.1988 в СПТУ №30.
У задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (ЄДРПОУ 13322403) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у відшкодування понесених судових витрат – сплаченого судового збору, 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (ЄДРПОУ 13322403).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач 		К.В. Кравченко	
Судді	  	Н.В. Вербицька   О.В. Джабурія