Справа №567/2261/25
Провадження №2/567/272/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року 	м. Острог	

Острозький районний суд Рівненської області у складі:
головуючий суддя - Назарук В.А. 
при секретарі - Гічиновська Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Кредит-Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
встановив:

в Острозький районний суд Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором звернулося ТОВ "Фінансова Компанія "Кредит-Капітал".
В обґрунтування позову зазначає, що 19.02.2023 між ОСОБА_1 та ТОВ "Селфі Кредит", яке в подальшому відступило право вимоги для ТОВ "ФК "Кредит-Капітал", було укладено в електронній формі договір про споживчий кредит №623295, відповідно до умов якого позикодавець надав відповідачу шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної картки позичальника кредит у розмірі 19000 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у встановлений у договорі термін.
Вказує, що позичальник свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим станом на день укладання договору відступлення прав вимоги між ТОВ "Селфі Кредит" та позивачем заборгованість відповідача становила 161119,99 грн.
Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова Компанія "Кредит-Капітал" 161119,99 грн. заборгованості за кредитним договором, судовий збір по справі та витрати на правничу допомогу.
Ухвалою суду від 20.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, відповідно до ст.274-279 ЦПК України, визначено учасникам справи строки для подання відповідних заяв по суті спору, роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Вказаною ухвалою витребувано докази перерахування відповідачу кредитних коштів.
Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи не подавали.
Відповідач в поданому відзиві, не заперечуючи укладення кредитного договору, позов не визнав, посилаючись на те, що не був повідомлений про зміну кредитора за кредитним договором, зазначаючи, що позивачем не надано доказів перерахування йому кредитних коштів, зазначаючи про відсутність розрахунку заборгованості, який дозволив би перевірити правильність нарахування відсотків та вказуючи, що відсотки за користування кредитними коштами нараховано поза межами строку кредитного договору і посилаючись на несправедливість умов договору в частині розміру відсотків. 
Суд, розглянувши справу, відповідно до ст.274-279 ЦПК України, за правилами спрощеного позовного провадження, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
В судове засідання представник позивача не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність.
В судове засідання відповідач та його представник не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, представник відповідача подала на адресу суду заяву про розгляд справи в її відсутність та відсутність відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що 19.02.2023 між ОСОБА_1 та ТОВ "Селфі Кредит" було укладено договір про споживчий кредит №623295.
Порядок укладання договорів в електронній формі визначено Законом України "Про споживче кредитування" та Законом України "Про електронну комерцію". 
Зокрема, в ст.13 Закону України "Про споживче кредитування" зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
З аналізу положень ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" вбачається, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Статтею 12 цього Закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч.1 ст.12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію", одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Водночас, ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Відповідно до норм ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. При цьому, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ст.207 ЦК України).
Статтею 639 ЦК України визначено, що якщо сторони домовились укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що договір про споживчий кредит №623295 від 19.02.2023 між ОСОБА_1 та ТОВ "Селфі Кредит" є письмовим правочином, який відповідає формі визначеній ст.207, 208, 1047, 1055 ЦК України.
Відповідно до умов вказаного договору про споживчий кредит, позикодавець надав позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної картки позичальника кредит у розмірі 19000 грн. (п.1.3 договору), строком на 112 днів (п.1.4 договору) зі сплатою процентів за користування кредитом, які нараховуються за ставкою 2,2% в день та застосовуються в межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 договору (п.1.5.1 договору). Водночас, п.1.5.3 кредитного договору передбачена можливість застосування процентної ставки розміром 1,43% в день, якщо споживач до 27.02.2023 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту.
Водночас, кредитним договором передбачено, що детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів, визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком №1 до договору. 
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст.526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики.
Так, згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З матеріалів справи встановлено, що кредитодавець свої зобов`язання за договором про споживчий кредит виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначені умовами кредитного договору, а відповідач кредитної заборгованості в повному розмірі не повернув.
Виконання кредитодовцем умов споживчого договору в частині надання кредиту підтверджується листом ТОВ "ПЕЙТЕК" №20251020-4320 від 20.10.2025 про перерахування коштів від ТОВ "Селфі Кредит" в сумі 19000 грн. на карту № НОМЕР_1 та повідомленням АТ КБ "ПриватБанк" від 26.01.2026 про емітування на ім`я ОСОБА_1 в банку карти №5457082290296669 та зарахування на неї 19.02.2023 коштів в сумі 19000 грн.
При вирішенні спору судом враховується, що відповідач здійснював часткове погашення заборгованості за отриманим кредитом, однак здійснюваний ним платіж був нерегулярним та в недостатньому розмірі, проплата заборгованості за кредитом зі сторони відповідача на погашення тіла кредиту мала місце 26.02.2023 в розмірі 0,01 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором і не оспорюється відповідачем.
За таких умов з відповідача на користь кредитора підлягає стягнення 18999,99 грн. заборгованості за тілом кредиту.
Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. 
Кредитним договором визначено, що ОСОБА_1 отримав кредит з умовою сплати відсотків за користування кредитними коштами і на певний термін.
Відповідно до умов вказаного договору про споживчий кредит, позикодавець надав позичальнику кредит зі сплатою процентів за користування кредитом, які нараховуються за ставкою 2,2% в день та застосовуються в межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 договору (п.1.5.1 договору). Водночас, п.1.5.3 кредитного договору передбачена можливість застосування процентної ставки розміром 1,43% в день, якщо споживач до 27.02.2023 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту.
З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що кредитор протягом перших восьми днів кредитного договору проводив нарахування відсотків з розрахунку 1,43% в день, а в подальшому, аж до 01.02.2024 проводив нарахування відсотків з розрахунку 2,2% в день та при цьому, 26.02.2023 відповідач надав кредитору в порядку сплати відсотків за користування кредитними коштами 2173,6 грн. 
При вирішення спору в частині строку кредитування суд виходить з наступного.
Відповідно до умов вказаного договору про споживчий кредит, позикодавець надав позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної картки позичальника кредит строком на 112 днів (п.1.4 договору).
Отже зазначеною умовою кредитного договору було визначено, що він надається до 10.06.2023.
З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що нарахований кредитором борг за відсотками за користування кредитними коштами становив 43472 грн.
Водночас, кредитним договором передбачено, що детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів, визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком №1 до договору і термін повернення кредиту визначений – 14.02.2024.
Таким чином, кредитний договір містить суперечливі положення щодо строку його дії – до 10.06.2023 і до 14.02.2024.
У зв`язку з тим, що частиною 8 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача, то при вирішенні спору суд виходить з того, що даний кредитний договір було укладено до 10.06.2023, а отже нарахування кредитором відсотків за користування кредитом поза цим терміном не відповідає умовам договору та закону.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
При цьому, споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України "Про захист прав споживачів", є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини 1 статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень п.22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення так і виконання такого договору.
Згідно зі ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Заперечуючи проти розміру заборгованості, визначеного кредитором, боржник не навів у відзиві власний розрахунок та не заперечив, що на виконання умов договору сплатив 2173,61 грн., про що вказує позивач.
Разом з тим, щодо розміру заявлених до стягнення з відповідача процентів, суд зазначає, що відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч.3 ст.509 та ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Крім того, з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 №39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.
Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.1-2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 у справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
При вирішенні спору суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права в аналогічних правовідносинах, викладені в постанові Верховного суду від 12.02.2025 у справі №679/1103/23.
Таким чином, суд враховує, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, у зв`язку з чим справедливим є розмір заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 18999,99 грн. 
Окрім того, судом враховується, що 01.02.2024 між ТОВ "Селфі Кредит" та ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" укладено договір факторингу №01022024-1.
Згідно ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до підпункту 3 пункту 4.1 кредитного договору передбачено, що кредитор має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди споживача, але з обов`язковим повідомленням споживача про таке відступлення протягом 10 робочих днів із дати такого відступлення.
Відповідно до пункту 6.2.4 договору факторингу визначено, що відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржників, а відповідно до п.6.6 договору факторингу, визначено, що ТОВ "Селфі Кредит" було зобов`язано повідомити божників про відступлення права вимоги протягом 10 робочих днів із дати такого відступлення.
Матеріали справи не містять доказу виконання ТОВ "Селфі Кредит" такого обов`язку.
Водночас, відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом і оскільки виконання обов`язку ТОВ "Селфі Кредит" по повідомленню божників про відступлення права вимоги не залежить від волі позивача, а кредитний договір не містить застереження щодо права кредитора має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди споживача, то при вирішенні спору суд виходить з того, що згідно умов договору факторингу ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являються боржниками ТОВ "Селфі Кредит", в тому числі до ОСОБА_1 .
Відповідно ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, а отже, ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" має право вимагати від ОСОБА_1 сплати заборгованості за кредитним договором.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором про споживчий кредит, а тому з нього підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 37999,98 грн.
За приписами ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 571,20 грн.
Керуючись статтями 5, 12, 13, 141, 211, 258, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Кредит-Капітал" 37999 грн. 98 коп. заборгованості за кредитним договором та 571 грн. 20 коп. витрат на сплату судового збору. 

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Кредит-Капітал" (місцезнаходження: м.Львів, вул.Смаль-Стоцького, 1 корпус 28, код ЄДРПОУ 35234236),
відповідач – ОСОБА_1  (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено 27.02.2026.

Суддя Острозького районного суду	Назарук В.А.