ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 лютого 2026 року 

м. Київ

справа № 205/5908/23
провадження № 61-6090св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивач - керівник Західної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави,
відповідачі: Дніпровська міська рада, ОСОБА_1 ,
треті особи: Регіональний офіс водних ресурсів у Дніпропетровській області, Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року у складі судді Федотової В. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В. Гапонова А. В., Никифоряка Л. П., 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У червні 2023 року керівник Західної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення та скасування державної реєстрації прав.

Позовну заяву мотивував тим, що рішенням Дніпровської міської ради 25 вересня 2019 року № 180/48 затверджено проект землеустрою та передано земельну ділянку площею 0,0959 га, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 за рахунок земель, не переданих у власність або користування, код цільового призначення землі - 02.01 «Для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Зазначеним рішенням міської ради земельну ділянку площею 0,0959 га, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, віднесено за основним цільовим призначенням до категорії «Землі житлової та громадської забудови». Разом з цим, згідно технічним звітом з топографо-геодезичних робіт щодо об`єкта «Обстеження р. Дніпро за адресою: АДРЕСА_1», земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, на АДРЕСА_1 розташована на відстані 12 м від урізу води в р. Дніпро, тобто в межах прибережної захисної смуги, тому відповідно до чинного законодавства не може передаватися у власність громадян.

З огляду на викладене керівник Західної окружної прокуратури міста Дніпра просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради від 25 вересня 2019 року № 180/48 про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки площею 0,0959 га, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 за рахунок земель, не переданих у власність або користування, код цільового використання землі - 02.01 «Для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»;

- усунути перешкоди у здійсненні Дніпровською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,0959 га, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, шляхом її повернення на користь Дніпровської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 ;

- скасувати державну реєстрацію прав на земельну ділянку площею 0,0959 га, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, що розташована на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 2190232512101, за ОСОБА_1 від 05 жовтня 2020 року, номер запису про право власності: 38598429, вчинену державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Коноваленко А. В.;

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0959 га, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, у Державному земельному кадастрі;

- стягнути із відповідачів судові витрати у справі у загальному розмірі 9 662,40 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 28 травня 2025 року про виправлення описки, позовні вимоги керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Дніпровської міської ради від 25 вересня 2019 року № 180/48 про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки площею 0,0959 га, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 за рахунок земель, не переданих у власність або користування, код цільового використання землі - 02.01 «Для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Усунуто перешкоди у здійсненні Дніпровською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,0959 га, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, шляхом її повернення на користь Дніпровської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 . Скасовано державну реєстрацію прав на земельну ділянку площею 0,0959 га, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, що розташована на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 2190232512101, за ОСОБА_1 від 05 жовтня 2020 року, номер запису про право власності: 38598429, вчинену державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Коноваленко А. В. Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,0959 га, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, у Державному земельному кадастрі. Стягнуто в рівних частках із Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 на користь Дніпровської обласної прокуратури судові витрати у справі у вигляді судового збору у загальному розмірі 9 662,40 грн, тобто по 4 831,20 грн з кожного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що прокурор довів належними та допустимими доказами факт незаконності та безпідставності вибуття з державної власності в особі Дніпровської територіальної громади спірної земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, повно встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У травні 2025 року Дніпровська міська рада засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2022 року у справі № 640/16767/21, від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, від 15 травня 2019 року у справі № 911/1497/18, (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, заявниця вказує на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статті 4 Водного кодексу України (далі - ВК України) у поєднанні зі статтею 88 ВК України, а також статті 48, пункту 2 частини третьої статті 175 ЦПК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- проігнорували, що у Західної окружної прокуратури міста Дніпра були відсутні повноваження на представництво інтересів держави у цій справі; 

- не врахували, що Дніпровська міська рада не була належним чином повідомлена про порушення інтересів держави щодо спірної земельної ділянки та не мала достатнього часу для звернення з позовом самостійно;

- не звернули увагу на те, що направлення запитів про надання інформації не можна ототожнювати з повідомленням суб`єкта владних повноважень про  здійснення прокурором представництва інтересів держави шляхом пред`явлення відповідного позову;

- не надали оцінку тому, що заява-повідомлення Західної окружної прокуратури від 05 червня 2023 року № 04/51-2904ВИХ-23 про необхідність вжиття заходів представницького характеру шляхом пред`явлення позову в порядку частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» отримано Дніпровською міською радою лише 08 червня 2023 року;

- не з`ясували у повній мірі всіх обставин, які мають істотне значення для справи;

- не врахували, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами прибережної смуги, не належить до земель водного фонду, що підтверджується Проєктом землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2), який затверджений рішенням Дніпровської міської ради від 19 березня 2025 року № 220/64 «Про затвердження водоохоронної зони та прибережної захисної смуги р. Дніпра»;

- не надали належної оцінки тому, що за висновком Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області від 08 квітня 2019 року № 722/11-19 спірна земельна ділянка площею 0,0959 га розташована на відстані 20-30 м від урізу води у р. Дніпро, тобто така земельна ділянка розташована за межами земель водного фонду;

- не врахували, що оскільки ОСОБА_1 виконав усі передбачені законом вимоги для приватизації спірної земельної ділянки, то Дніпровська міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення від 25 вересня 2019 року № 180/48 в повній мірі діяла відповідно до норм чинного законодавства, що регулює земельні відносини;

- не звернули увагу на те, що вимога про скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки не була необхідною для відновлення прав позивача;

- безпідставно взяли до уваги Технічний звіт з топографо-геодезичних робіт що об`єкта «Обстеження р. Дніпро за адресою: АДРЕСА_1», що виготовлений ФОП ОСОБА_2 , оскільки він отриманий з порушенням порядку встановленого законодавством, та викликає сумніви з приводу його дійсності;

- не надалиналежної оцінки всім доводам і аргументам заявниці тощо.

Крім того, у касаційній скарзі Дніпровська міська рада виклала клопотання про розгляд справи за участі її представника.

У червні 2025 року керівник Західної окружної прокуратури міста Дніпра через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Дніпровської міської ради, в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої інстанції та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2025 року Дніпровська міська рада через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду додаткові пояснення у справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 12 травня 2025 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Новокодацького районного суду міста Дніпра матеріали справи № 205/5908/23; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У липні 2025 року матеріали справи № 205/5908/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2026 року справу № 205/5908/23 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання Дніпровської міської ради про розгляд справи за участі її представника.

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з рішенням Дніпровської міської ради від 25 липня 2018 року № 370/34 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у м. Дніпрі», Дніпровською міською радою було вирішено надати громадянам у м. Дніпрі, згідно з додатком, дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки).

Відповідно до пункту 2 зазначеного рішення міської ради ОСОБА_1 було зобов`язано замовити у суб`єктів господарювання, що є розробниками документації із землеустрою, згідно з вимогами, передбаченими чинним законодавством, розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок тa після ix погодження подати ці проєкти до міської ради для організації робіт щодо його погодження і підготовки відповідного проекту рішення

Рішенням Дніпровської міської ради від 25 вересня 2019 року № 180/48 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано земельну ділянку площею 0,0959 га, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 за рахунок земель, не переданих у власність або користування, код виду цільового призначення земель (КВЦПЗ) - 02.01 (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Зазначеним рішенням Дніпровської міської ради земельну ділянку площею 0,0959 га, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, віднесено за основним цільовим призначенням до категорії «Землі житлової та громадської забудови».

У листі Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області від 08 квітня 2019 року № 722/11-19 зазначено, що земельна ділянка площею 0,0959 га на АДРЕСА_1 розташована на відстані 20…30 м від урізу води в річці. При цьому вказано, що земельна ділянка розташована за межею земель водного фонду, що визначені Проектом землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2).

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16 липня 2019 року, земельну ділянку площею 0,0959 га, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, на АДРЕСА_1 , код цільового використання землі - 02.01 «Для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 Відділом у м. Дніпрі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області 16 липня 2019 року.

Відповідно до копії технічного звіту з топографо-геодезичних робіт за об`єктом «Обстеження р. Дніпро за адресою: АДРЕСА_1», земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, на АДРЕСА_1 , розташована на відстані 12 м від урізу води в р. Дніпро. Матеріалами справи підтверджено, що ФОП  ОСОБА_2 є кваліфікованим інженером-геодезистом, що підтверджується кваліфікаційним сертифікатом інженера-геодезиста від 21 червня 2013 року № 011181, має право проводити топографо-геодезичні і картографічні роботи на всій території України.

За інформацією Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області від 07 листопада 2023 року земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, розташована поблизу річки Дніпро. Крім того, зазначено, що Регіональний офіс водних ресурсів у Дніпропетровській області не є ні замовником, ні розробником Проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2), згаданий проект в офісі відсутній.

Звертаючись до суду із позовом, прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_1 із порушенням вимог чинного законодавства у зв`язку із тим, що розташована в межах прибережної захисної смуги, а отже не може передаватись у власність громадян.

Правове обґрунтування

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (частини перша та друга статті 20 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Статтею 118 ЗК України визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, згідно з яким громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, яка розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно із частиною першою статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

У частині першій статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

За змістом статті 88 ВК України та частково статті 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає: території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями; прибережні території - складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів; скелі, інші гірські утворення.

Згідно зі статтею 87 ВК України для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколо водних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони. Водоохоронна зона є природоохоронною територією господарської діяльності, що регулюється.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які належать до водного фонду, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 ЗК України.

Отже, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання та використання й виділення земель водного фонду у власність громадян для будівництва, обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, не передбачено.

Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14 вирішувалось питання визначення належного способу захисту права власності на земельну ділянку водного фонду та зроблено висновок, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку варто розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явлено упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, а також в постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 545/1847/20.

Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну правову оцінку, правильно виходив із того, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, розташована в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, тому відповідно вимог до чинного законодавства вона не могла бути передана у приватну власність відповідачу ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку. 

Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зважаючи на особливий правовий режим земель водного фонду, оспорюване рішення Дніпровської міської ради від 25 вересня 2019 року № 180/48 щодо затвердження проекту землеустрою та передачі спірної земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_1 підлягає визнанню недійсним і скасуванню, а земельна ділянка - поверненню до власності Дніпровської територіальної громади із скасуванням державної реєстрації прав на неї.

Доводи касаційної скарги про те, що у Західної окружної прокуратури міста Дніпра були відсутні повноваження на звернення до суду в інтересах держави у цій справі, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема, відхиляючи такі доводи касаційної скарги, як безпідставні, апеляційний правильно звернув увагу на те, що у цій справі із позовною заявою звернувся керівник Західної окружної прокуратури міста Дніпра, а не окружна прокуратура.

Згідно з частиною третьою статті 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У свою чергу, статтею 15 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурором органу прокуратури є, зокрема, керівник окружної прокуратури.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Звернення прокурора до суду з позовною заявою не є самопредставництвом органу прокуратури як юридичної особи.

Як роз`яснив Конституційний Суд України в рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99, представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки. Представництво прокурором інтересів держави в суді відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак: складом представників та колом суб`єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації. Звертаючись до суду, прокурор діє не від імені органу прокуратури як юридичної особи, а виключно від імені держави, з метою виконання функцій, передбачених Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що керівник Західної окружної прокуратури міста Дніпра у цій справі звернувся із позовною заявою до суду в інтересах держави із дотриманням та відповідно до положень чинного законодавства.

Аргументи касаційної скарги про те, що Дніпровська міська рада не була належним чином повідомлена про порушення інтересів держави щодо спірної земельної ділянки та не мала достатнього часу для звернення з позовом самостійно, спростовується наявними у справі доказами та встановленими у цій справі обставинами. 

Зокрема, судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 31 серпня 2022 року Західною окружною прокуратурою міста Дніпра направлено запит до Дніпровської міської ради про надання інформації щодо спірної земельної ділянки та її розташування в межах прибережної захисної смуги р. Дніпро, а також про надання документації із землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро в районі земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036. У цьому запиті прокуратурою зазначено, в чому, на її погляд, полягає порушення земельного законодавства, а саме, що спірна земельна ділянка розташована в безпосередній близькості до урізу води та прибережної смуги р. Дніпро, що може свідчити про порушення вимог статті 4 ВК України та статей 58, 59, 60, 61, 84 ЗК України (т. 1 а.с. 58). 

У жовтні 2022 року Дніпровською міською радою надано відповідь на цей запит прокуратури, в якій зазначено, що згідно з листом Дніпропетровського обласного управління водних ресурсів та Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області запитувана земельна ділянка розташована за межами земель водного фонду або прибережної захисної смуги р. Дніпро (т. 1 а.с. 59). 

17 жовтня 2022 року Західною окружною прокуратурою міста Дніпра направлено другий запит до Дніпровської міської ради, в якій прокуратура з метою організації представницької діяльності, вирішення питання щодо наявності підстав для представництва держави, просила у строк до 26 жовтня 2022 року надати інформацію щодо: належності ряду земельних ділянок, зокрема і земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, до земель водного фонду, прибережної захисної смуги; надання погодження проєктів землеустрою щодо відведення вказаних земельних ділянок, затвердження водоохоронної зони, надходження звернень щодо вказаних питань (т. 1 а.с. 60).

На вказаний запит Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпровською міською радою додаткових відомостей не надано.

31 жовтня 2022 року Західна окружна прокуратура міста Дніпра направила до Дніпровської міської ради третій запит, в якому прокуратура просила міську раду надати їй Проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2), на який посилається Дніпровська міська рада та Регіональний офіс водних ресурсів у Дніпропетровській області (т. 1 а. с. 62). 

08 листопада 2022 року Дніпровська міська рада повідомила керівнику Західної окружної прокуратури міста Дніпра про те, що Проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2) не затверджено рішенням Дніпровської міської ради (т.1 а.с. 61).

03 травня 2023 року Західна окружна прокуратура міста Дніпра направила до Дніпровської міської ради черговий запит, у якому зокрема вказала на можливі порушення земельного законодавства.

05 червня 2023 року Західною окружною прокуратурою міста Дніпра, на виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», направлено лист до Дніпровської міської ради про звернення до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом в інтересах держави до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, шляхом її повернення, скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки (т.1 а. с. 77).

Отже, наведене свідчить, що Дніпровська міська рада була повідомлена про порушення чинного законодавства щодо відчуження спірної земельної ділянки ще з жовтня 2022 року, але тривалий час не вживала відповідних заходів для поновлення інтересів Дніпровської міської територіальної громади та повернення цієї земельної ділянки. 

Водночас Західна окружна прокуратура міста Дніпра у вказаній справі дотрималася вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо обґрунтування підстав представництва інтересів держави.

Посилання у касаційній скарзі на те, що направлення запитів про надання інформації не можна ототожнювати з повідомленням суб`єкта владних повноважень про здійснення прокурором представництва інтересів держави шляхом пред`явлення відповідного позову, Верховний Суд відхиляє, оскільки у цій справі зміст згаданих листів-запитів Західної окружної прокуратури міста Дніпра до Дніпровської міської ради свідчить про те, що вони, зокрема, мали характер інформування Дніпровської міської ради про раніше виявлені працівниками прокуратури порушення водного і земельного законодавства України щодо відчуження спірної земельної ділянки, були направлені на отримання додаткових підтверджень таких обставин і мали на меті саме вирішення питання щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 червня 2021 року у справі № 920/839/20.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що за висновком Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області від 08 квітня 2019 року № 722/11-19 спірна земельна ділянка площею 0,0959 га розташована на відстані 20-30 м від урізу води річки Дніпро, тобто така земельна ділянка розташована за межами земель водного фонду, а також про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно взяли до уваги Технічний звіт з топографо-геодезичних робіт щодо об`єкта «Обстеження р. Дніпро за адресою: АДРЕСА_1», що виготовлений ФОП ОСОБА_2 , оскільки він отриманий з порушенням порядку, встановленого законодавством та викликає сумніви з приводу його дійсності, зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_1 виконав усі передбачені законом вимоги для приватизації спірної земельної ділянки, то Дніпровська міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення від 25 вересня 2019 року № 180/48 в повній мірі діяла відповідно до норм чинного законодавства, що регулює земельні відносини, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як правильно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі, спірна земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:08:650:0036, на АДРЕСА_1 розташована на відстані 12 м від урізу води, а отже була сформована за рахунок земель водного фонду та була передана Дніпровською міською радою у приватну власність відповідачу ОСОБА_1 всупереч вимог земельного та водного законодавства.

Посилання у касаційній скарзі на те, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами прибережної смуги, не належить до земель водного фонду і це підтверджується Проєктом землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронної зони р. Дніпро на території м. Дніпра вздовж правого берега р. Дніпро від причалу Фестивальний до межі міста з Кам`янською міською радою (ділянка 2), який затверджений рішенням Дніпровської міської ради від 19 березня 2025 року № 220/64 «Про затвердження водоохоронної зони та прибережної захисної смуги р. Дніпра», Верховний Суд також відхиляє, оскільки загадане рішення Дніпровської міської ради від 19 березня 2025 року № 220/64 про затвердження згаданого Проєкту землеустрою прийнято значно пізніше ніж оскаржуване рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року, тому воно не може бути прийняте до уваги як доказ на спростування позовних вимог прокурора та помилковості висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2022 року у справі № 640/16767/21, від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, від 15 травня 2019 року у справі № 911/1497/18, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Аргументи касаційної скарги про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статті 4 ВК України у поєднанні зі статтею 88 ВК України, а також статті 48, пункту 2 частини третьої статті 175 ЦПК України у подібних правовідносинах, є безпідставними з огляду на те, що практика суду касаційної інстанції щодо питання застосування вказаних норм ВК України та ЦПК України є сталою.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам Дніпровської міської ради, Верховний Суд відхиляє, оскільки як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.
Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення. 

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Г. В. Коломієць    	
	Р. А. Лідовець    	
	Ю. В. Черняк