ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"06" квітня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/5155/25	

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “ДК ТРЕЙД 2020” (65047, м. Одеса, вул. Грушевського Михайла, буд. 39Д, кабінет 4, код ЄДРПОУ 43505142)
До відповідача: Фізичної особи-підприємця Ярового Владислава Валерійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
про стягнення
Суддя Рога Н.В.
Секретар с/з Граненко М.М.

Представники сторін:

Від позивача: Кострич М.П. - на підставі ордера серії ВН №1592681 від 16.10.2025;
Від відповідача: не з`явився.

В засіданні брали участь:

Від позивача: не з`явився;
Від відповідача: не з`явився.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) “ДК ТРЕЙД 2020” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Ярового Владислава Валерійовича (далі- ФОП Яровий В.В.) про стягнення заборгованості за Договором постачання нафтопродуктів № 312/1-В від 20.07.2023р. у розмірі 297 041 грн 83 коп., пені у розмірі 34 310 грн 37 коп., інфляційних втрат у розмірі 4 171 грн 35 коп., 3% річних у розмірі 3 320 грн 36 коп.
Ухвалою суду від 26.12.2025р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/5155/25, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 20.01.2026р. Ухвалою суду від 20.01.2026р. відкладено судове засідання на 12.02.2026р. Ухвалою суду від 12.02.2026р. відкладено судове засідання на 05.03.2026р. Ухвалою суду від 05.03.2026р. судове засідання відкладено на 19.03.2026 р. Ухвалою суду від 19.03.2026р. відкладено судове засідання на 31.03.2026р. Ухвалою суду від 31.03.2026р. оголошено перерву у судовому засіданні до 06.04.2026р. 
Суд вважає за необхідне також зауважити, що ч. 4 ст.11 ГПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Закон України Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово у своїх рішеннях указував на необхідність дотримання судами держав - учасниць Конвенції принципу розгляду справи судами впродовж розумного строку. Практика ЄСПЛ із цього питання є різноманітною й залежною від багатьох критеріїв, серед яких складність прави, поведінка заявника, судових та інших державних органів, важливість предмета розгляду та ступінь ризику терміну розгляду для заявника тощо (пункт 124 рішення у справі «Kudla v. Poland» заява № 30210/96, пункт 30 рішення у справі «Vernillo v. France» заява №11889/85, пункт 45 рішення у справі «Frydlender v. France» заява №30979/96, пункт 43 рішення у справі «Wierciszewska v. Poland» заява №41431/98, пункт 23 рішення в справі «Capuano v. Italy» заява №9381/81 та ін.).
Зокрема, у пункті 45 рішення у справі Frydlender v. France (заява № 30979/96) ЄСПЛ зробив висновок, згідно з яким «Договірні держави повинні організувати свої правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати кожному право на остаточне рішення протягом розумного строку при визначенні його цивільних прав та обов`язків.
У ГПК України своєчасність розгляду справи означає дотримання встановлених процесуальним законом строків або дотримання «розумного строку», під яким розуміється встановлений судом строк, який передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Таким чином, у процесуальному законодавстві поняття «розумний строк» та «своєчасний розгляд» застосовуються у тотожному значенні, зокрема, у розумінні найкоротшого із строків, протягом якого можливо розглянути справу, повно та всебічно дослідити подані сторонами докази, прийняти законне та обґрунтоване рішення. Поняття «розумний строк» вживається не лише у відношенні до дій, що здійснюються судом (розгляд справи, врегулювання спору за участю судді), але й також для учасників справи. 
При цьому, вимогу стосовно розумності строку розгляду справи не можна ототожнити з вимогою швидкості розгляду справи, адже поспішний розгляд справи призведе до його поверховості, що не відповідатиме меті запровадження поняття «розумний строк».
Враховуючи викладене, матеріали справи, суд вважає, що у даному випадку справу було розглянуто у розумні строки.
Позивач – ТОВ “ДК ТРЕЙД 2020”, згідно заяви. що надійшла до суду 18.03.2026р., відмовився від частини позовних вимог, а саме щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 297 041 грн 83 коп. У частині стягнення з відповідача пені у розмірі 34 310 грн 37 коп., інфляційних втрат у розмірі 4 171 грн 35 коп., 3% річних у розмірі 3 320 грн 36 коп. підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. 
Відповідач – ФОП Яровий В.В., в ході розгляду справи сплатив основний борг у розмірі 287 041 грн 83 коп. У письмових поясненнях, що надійшли до суду 18.03.2026р., просив закрити провадження у справі у частині стягнення основного боргу у розмірі 287 041 грн 85 коп., відмовити у частині стягнення основного боргу у розмірі 10 000 грн, зменшити розмір пені, інфляційних втрат та 3% річних до 90%, зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 5 000 грн. 
В судові засідання відповідач або його представник не з`являлися. 
Позивач у справі зазначає, що 20.07.2023 р. між ним, як Постачальником, та Фізичною особою-підприємцем Яровим Владиславом Валерійовичем, як Покупцем, було укладено Договір постачання нафтопродуктів № 312/1-В, відповідно до умов якого Постачальник приймає на себе зобов`язання передати Покупцю у власність Товар, а Покупець зобов`язується оплатити та прийняти вказаний Товар.
Згідно з п.п. 1.2 та 1.3 Договору асортимент, ціна, загальна вартість, кількість та одиниця виміру Товару погоджується сторонами у рахунку на оплату та видатковій накладній.
Відпуск Товару з АЗС здійснюється із застосуванням відомостей на відпуск нафтопродуктів відповідно до “Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами”, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1442 від 20.12.1997 року.
Позивач зазначив, що у п. 3.2 Договору вказано, що відпуск (передача) товарів Покупцю за цим Договором здійснюється на АЗС Постачальника, інформація про яку міститься у Додатку №1 до Договору.
Пунктом 4.1 Договору визначено, що оплата Товару здійснюється Покупцем в національній валюті України в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок Постачальника протягом 3-х банківських днів з дня отриманні Товару на підставі оформленої видаткової накладної.
За умовами п. 4.2 Договору при ненадходженні оплати у термін, вказаний в п. 4.1 Договору Постачальник здійснює поставку товару за цінами, які діють в день зарахування коштів за Товар на розрахунковий рахунок Постачальника з наступним переоформленням відповідної видаткової накладної.
Відповідно до п. 6.1 Договору Покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти за поставлені Товари.
Згідно з п. 7.2 Договору у разі порушення Покупцем умов даного Договору, зокрема пунктів 4.1, 4.2, Постачальник має право призупинити відпуск Товару до усунення порушень Покупцем. Якщо у запропонований Постачальником розумний термін порушення зі сторони Покупця усунуті не були, Постачальник має право розірвати даний Договір в односторонньому порядку із наступним письмовим повідомленням про це Покупця.
Позивач зауважив, що він протягом строку дії Договору належним чином виконує свої обов`язки щодо своєчасної поставки Покупцю Товару.
К зазначає позивач, видаткові накладні за період 10.07.2024 р. – 31.07.2025 р. не були підписані відповідачем.
Але, факт проведення господарських операцій підтверджено податковими накладними, які були зареєстровані позивачем, а відповідач, у свою чергу, на підставі такої реєстрації сформував податковий кредит, що у свою чергу підтверджує поставку товару.
Крім того, позивач зауважив, що придбання Товару здійснювалось відповідно до відомостей відпуску нафтопродуктів. 
Відповідно до п. 10.3.2 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв`язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України 20.05.2008р. №281/171/578/155, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.09.2008р. за № 805/15496, відпуск нафтопродуктів за безготівковим розрахунком за відомостями здійснюється АЗС на підставі договорів, укладених між підприємством та споживачем. Відпуск нафтопродуктів відображається у відомості на відпуск нафтопродуктів за формою № 16-НП. Кількість відпущеного нафтопродукту фіксується у відомості, яка ведеться безпосередньо на АЗС, що підтверджується підписами оператора АЗС та водія. Підприємства, АЗС на підставі відомостей про відпуск нафтопродуктів періодично, але не менше одного разу на місяць, виписують зведені відомості-рахунки кожному споживачу за марками нафтопродуктів та цінами, встановленими протягом місяця. У рахунках обов`язково зазначаються кількість та загальна вартість відпущених нафтопродуктів, у тому числі податок на додану вартість. Звіряння розрахунків з споживачами за відпущені нафтопродукти здійснюється щомісяця не пізніше п`ятого числа наступного за звітним місяця. Відпуск дизельного палива за відомостями відображається у змінному звіті АЗС за формою № 17-НП за марками та видами.

Втім, Покупець у період з липня 2023р. до березня 2024р. належно виконував свої обов`язки щодо оплати Товару та вчасно погашав заборгованість. Але, починаючи з поставки, що відбулася 31.03.2024 р., відповідач припинив належним чином виконувати свої зобов`язання за Договором щодо своєчасної та у повному обсязі оплати за поставлений товар, не погасив повністю наявну заборгованість та протягом подальшої співпраці мав постійну заборгованість, розмір якої станом на 04.08.2025р. склав 305 041 грн 83 коп., яку частково погашено у період з 28.11.2025р. по 04.12.2025р. і станом на дату звернення до суду заборгованість становила 297 041 грн 83 коп., що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення зазначеної заборгованості. 
18 березня 2026р. позивач подав до суду заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме позовних вимог щодо стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 297 041 грн 83 коп. 
Позивач також зазначив, що за умовами п. 7.3 Договору за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність шляхом сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного стороною зобов`язання за кожен день прострочення.
Положення ст. 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону).
Виходячи з того, що заборгованість за поставлений товар у розмірі 297 041 грн 83 коп. існувала у відповідача станом на 04.08.2025 року, а законодавством передбачена можливість нарахування штрафних санкцій лише за останні шість місяців невиконання зобов`язань за Договором, позивач нарахував відповідачу пеню з 04.08.2025 р. по до 17.12.2025р., розмір якої становить 34 310 грн 37 коп. 
Крім того, посилаючись на положення ч.10 ст.238 ГПК України, позивач просить суд про нарахування пені до моменту виконання рішення суду та визначити обовязок органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення, здійснювати нарахування пені на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду. 
Також, посилаючись на положення ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував відповідачу 3% річних у розмірі 3 320 грн 36 коп. та інфляційні втрати у розмірі 4 171 грн 35 коп., які також просить суд стягнути з відповідача. 
У якості нормативного обгрунтування позову позивач посилається на положення ст.ст. 525, 625, 626, 655, 712 Цивільного кодексу України.
Крім того, посилаючись на положення ст.ст.126, 129 ГПК України, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн та зазначає про наявність договору про надання правничої допомоги №61/23 від 18.10.2023р, додаткової угоди №9 від 08.12.2025р. до нього, згідно якої адвокат Кострич М.П. надає послуги з представництва інтересів Клієнта – ТОВ «ДК ТРЕЙД 2020», у Господарському суді Одеської області за позовом до ФОП Яровий В.В. про стягнення заборгованості за договором постачання нафтопродуктів №3121/1-В від 20.07.2023р. у сумі 297 041 грн 83 коп., а також штрафних санкцій, інфляційних втрат, 3% річних. Згідно п.3 вказаної додаткової угоди вартість правничої допомоги становить 25 000 грн, які мають бути сплачені Клієнтом на розрахунковий рахунок адвоката протягом 20 календарних днів з дати ухвалення судом рішення по суту спору. Також, позивач зазначив про наявність Акту виконаних робіт №9 від 17.12.2025р. на підтвердження факту виконання адвокатом всього обсягу робіт (надання послуг). 
Щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 5 000 грн представник позивача у судовому засіданні заперечує, посилаючись на те, що відповідачем не наведено обгрунтованих підстав для такого зменшення, адже, розмір плати за правничу допомогу є фіксованим, послуги надано у повному обсязі. 
Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені,3% річних та інфляційних втрат на 90%, представник позивача у судовому засіданні заперечував, посилаючись на необгрунтованість та безпідставність такого клопотання, адже, відповідачем заборгованість було погашено лише в ході розгляду справи, що свідчить про значний час невиконання рішення суду, а також на відсутність правових підстав для зменшення судом 3% річних та інфляційних втрат.
Відповідач факт існування договірних відносин, що виникли на підставі Договору постачання нафтопродуктів № 312/1-В від 20.07.2023р. не заперечує та зазначає, що під час перебування справи у суді він здійснив оплату на суму 287 041,85 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 124 від 05.03.2026р., № 147 від 16.03.2026р., у зв`язку із чим вважає, що відсутній предмет спору у даній справі, що в силу вимог п.2 ч.1 ст.231 ГПК України є підставою для закриття провадження у справі.
Оплату у розмірі 10 000 грн відповідачем було здійснено згідно платіжної інструкції № 132 ще 19.12.2025р., отже, до відкриття провадження у справі, але не враховано позивачем при зверненні 23.12.2025р. до суду з цим позовом, а відтак відповідач вважає, що вимоги в цій частині позову не підлягають задоволенню. 
Таким чином, відповідач зазначив, що станом на 18.03.2026р. заборгованість перед позивачем відсутня.
Щодо заявленої пені у розмірі 34 310 грн 37 коп., інфляційних втрат у розмірі 4 171 грн 35 коп., 3% річних у розмірі 3 320 грн 36 коп. позивач, посилаючись на положення ч.4 ст.551 Цивільного кодексу України, просить суд зменшити розмір пені, інфляційних втрат та 3% річних на 90%, з огляду на те, що за умови відсутності доказів понесення збитків позивачем через наявну заборгованість за договором, таке зменшення буде показником дотримання балансу інтересів, не носитиме характер несправедливо надмірного тягаря для відповідача, із врахуванням при цьому сплати основного боргу під час перебування справи у суді.
Також, відповідач зауважив, що обставини повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, є загальновідомими обставинами та не підлягають окремому доведенню. Негайне і повне виконання рішення суду в цій справі може призвести до погіршення фінансового становища відповідача, зупинки фінансово-господарської діяльності та іншим негативним наслідкам.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн, відповідач зазначив, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (ч. 4 ст. 126 ГПК України).
Відповідач просить суд зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що через відсутність детального опису робіт адвоката неможливо перевірити, чи дійсно ці роботи були виконані і це порушує принцип рівності сторін та змагальності, оскільки відповідач позбавлений права навести конкретні заперечення щодо кожної позиції витрат.
Також, відповідач вважає, що справа про стягнення заборгованості у розмірі 297 041 грн 83 коп., пені у розмірі 34 310 грн 37 коп., інфляційних втрат у розмірі 4 171 грн 35 коп., 3% річних у розмірі 3 320 грн 36 коп. є справою незначної складності (категорія типових справ про стягнення), що не потребувала вивчення значного обсягу спеціальних норм законодавства.
Виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності із заявленими вимогами, оскільки обсяг фактично наданих послуг, який вбачається з матеріалів справи є мінімальним, відповідач просить суд зменшити витрати на правничу допомогу до 5 000 грн, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Розглянув матеріали справи, судом встановлено, що 20.07.2023 р. між ТОВ «ДК ТРЕЙД 2020» (Постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Яровим Владиславом Валерійовичем ( Покупець) було укладено Договір № 312/1-В постачання нафтопродуктів, відповідно до п.1.1 Постачальник приймає на себе зобов`язання передати Покупцю у власність Товар, а Покупець зобов`язується оплатити та прийняти вказаний Товар.
Згідно з п.п. 1.2 Договору асортимент, ціна, загальна вартість, кількість та одиниця виміру Товару погоджується сторонами у рахунку на оплату та видатковій накладній.
За приписами ч.ч. 1-2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Отже, між сторонами у справі склалися правовідносини щодо купівлі-продажу товару. 
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За приписами ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
За умовами п.10.9 Договору цей Договір набирає сили з моменту його підписання і діє до 19.07.2024р. включно, а в частині розрахунків – до повного їх виконання сторонами. У разі, якщо Покупець за 14 календарних днів до закінчення терміну дії Договору надішле письмове повідомлення Продавцю про бажання продовження терміну його дії, Договір (строк його дії) вважається пролонгованим ще на 1 календарний рік. 
Відпуск Товару з АЗС здійснюється із застосуванням відомостей на відпуск нафтопродуктів відповідно до “Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами”, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1442 від 20.12.1997 року ( п.1.3 Договору).
Кількість товару: згідно видаткових накладних на товар (п.1.4 Договору). 
За п.2.1 Договору ціна за одиницю товару встановлюється за погодженням сторін в рахунку на оплату та видатковій накладній. Ціна товару включає податки. збори, інші обовязкові платежі до бюджету, передбачені чинним законодавством України. 
Додатками до Договору є акти узгодження договірної ціни. 
Відповідно до 3.2 Договору відпуск (передача) товарів Покупцю за цим Договором здійснюється на АЗС Постачальника, інформація про яку міститься у Додатку №1 до Договору.
Пунктом 4.1 Договору визначено, що оплата товару здійснюється Покупцем в національній валюті України в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок Постачальника протягом 3-х банківських днів з дня отриманні Товару на підставі оформленої видаткової накладної.
За умовами п. 4.2 Договору при ненадходженні оплати у термін, вказаний в п. 4.1 Договору Постачальник здійснює поставку товару за цінами, які діють в день зарахування коштів за Товар на розрахунковий рахунок Постачальника з наступним переоформленням відповідної видаткової накладної.
Відповідно до п. 6.1 Договору Покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти за поставлені Товари.
При цьому, відповідно до п.6.4 Договору Постачальник має право своєчасно і в повному обсязі отримувати плату за поставлені товари. У разі невиконання зобовязань Покупцем Постачальник має право достроково розірвати цей договір, повідомивши Покупця за 30 календарних днів до його розірвання. 
Згідно з п. 7.2 Договору у разі порушення Покупцем умов даного Договору, зокрема пунктів 4.1, 4.2, Постачальник має право призупинити відпуск Товару до усунення порушень Покупцем. Якщо у запропонований Постачальником розумний термін порушення зі сторони Покупця усунуті не були, Постачальник має право розірвати даний Договір в односторонньому порядку із наступним письмовим повідомленням про це Покупця.
Відповідачем у справі не оспорюється, що ТОВ «ДК ТРЕЙД 2020» протягом строку дії Договору належним чином виконувало свої обов`язки щодо своєчасної поставки Покупцю товару, що підтверджуєтья відомістями на відпуск нафтопродуктів, оформленими відповідно до Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1442 від 20.12.1997 р., видатковими накладними та податковими деклараціями з податку на додану вартість, поданими ФОП Яровим Владиславом Валерійовичем, в яких відображено податковий кредит по контрагенту ТОВ «ДК ТРЕЙД 2020» (ІПН НОМЕР_2 ). 
З матеріалів справи вбачається, що заборгованість ФОП Ярового В. В. перед ТОВ «ДК ТРЕЙД 2020» станом на 04.12.2025р. складала 297 041 грн 83 коп.
Платіжною інструкцією №132 від 19.12.2025р. (до подачі позову до суду) відповідач сплатив частину заборгованості у розмірі 10 000 грн. 
В ході розгляду справи, платіжними інструкціями № 124 від 05.03.2026р., № 147 від 16.03.2026р. відповідач сплатив залишок заборгованості у розмірі 287 041 грн 85 коп., у зв`язку із чим позивач подав до суду заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 297 041 грн 83 коп. 
За приписами п.2 ч.1 ст.46 ГПК України позивач вправі відмовитися від позову ( всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог)- на будь-якій стадії судового процесу. 
Відповідно до п.4 ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом. 
За таких обставин, враховуючи заяву ТОВ «ДК ТРЕЙД 2020» про відмову від частини позовних вимог, суд вважає за можливе закрити провадження у справі №916/5155/25 у частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 297 041 грн 83 коп. 
Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
За приписами ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Статтею 611 Цивільного кодексу України визначено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання.
Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами п.7.3 Договору за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного стороною зобов`язання за кожний день прострочення. 
Позивачем у справі нараховано відповідачу пеню у розмірі 34 310 грн 37 коп. за період прострочення з 04.08.2025р. по 17.12.2025р. виходячи з суми заборгованості 297 041 грн 83 коп. 
Перевірив наданий позивачем розрахунок пені судом встановлено що він є арифметично правильний, обгрунтований, тому вимога позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 34 310 грн 37 коп. підлягає задоволенню. 
Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає наступне. 
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. У цьому разі, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредитору (такий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15- ц, у постановах Верховного Суду від 04.10.2019р. у справі №915/880/18, від 26.09.2019р. у справі №912/48/19, від 18.09.2019р. у справі № 908/1379/17 та у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019р. у справі №905/600/18).
Перевірив наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, розмір яких становить 4 171 грн 35 коп., та 3% річних, розмір яких становить 3 320 грн 36 коп., судом встановлено, що він є правильним, обгрунтованим, у зв`язку із чим стягненю з відповідача підлягають інфляційні втрати у розмірі 4 171 грн 35 коп. та 3% річних у розмірі 3 320 грн 36 коп.
Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені, інфляційних втрат та 3% річних, що підлягають стягненню на 90 %, суд зазначає наступне. 
Господарський суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Дана позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі № 902/417/18, від 16.10.2024р. у справі № 911/952/22.
Крім того, Верховний Суд у своїй постанові від 26.08.2021р. по справі №911/378/17 виснував, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (ч.3 ст. 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Згідно зі сталою судовою практикою, при вирішенні питання щодо стягнення штрафу, суд бере до уваги співвідношення ступеню виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним усіх можливих заходів до виконання зобов`язання.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 р. у справі № 911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер. 
Категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в ст. 551 Цивільного кодексу України та в ст. 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
Даний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 14.07.2021 р. у справі № 916/878/20.
Разом з тим, у питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями ст. 233 Господарського кодексу України і ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. 
Такий підхід є усталеним в судовій практиці у постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 11 липня 2023 року у справі № 914/3231/16, від 10 серпня 2023 року у справі № 910/8725/22, від 26 вересня 2023 року у справі № 910/22026/21, від 02 листопада 2023 року у справі № 910/13000/22, від 07 листопада 2023 року у справі № 924/215/23, від 09 листопада 2023 року у справі № 902/919/22. 
Господарський суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права 
Аналогічна позиція міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 р. у справі № 911/2269/22 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024р. у справі № 911/952/22.
У мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 зазначено, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 902/417/18 також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
На підставі всього наведеного вище, беручи до уваги добровільне погашення відповідачем заборгованості за поставлений товар, а також клопотання відповідача про зменшення розміру пені, господарський суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 80%, у зв`язку із чим, стягненню з відповідача підлягає пеня у розмірі 6 842 грн 07 коп.
Суд не приймає доводи відповідача щодо ненадання позивачем доказів понесених ним збитків, так як згідно з ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Що стосується зменшення нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає наступне. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025р. у справі №903/602/24 виснувала, що розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом.
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
За таких обставин, у суду відсутні підстви для зменшення нарахованих позивачем у цій справі 3% річних та інфляційних втрат, у звязку із чим клопотання про зменшення розміру пені, інфляційних втрат та 3% річних підлягає частковому задоволенню. 
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн., господарський суд зазначає наступне.
У силу положень п. 12 ч.3 ст. 12 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. 
Впровадження зазначеного принципу має на меті забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Згідно із положеннями ст. 123 ГПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. 
Частинами першою, другою ст. 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави; за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Згідно з. 5 ч.1 ст. 237 ГПК України в числі питань, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду, зазначено розподіл між сторонами судових витрат. 
Зокрема, відповідно до положень ч.4 ст. 129 ГПК України: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Отже, з аналізу наведених норм можна зробити висновок, що питання про стягнення/визначення/розподіл судових витрат є складовою судового процесу - правом сторони на користь якої ухвалено судове рішення відшкодувати свої судові витрати.
Наведені норми процесуального закону визначають загальний порядок розподілу судових витрат між сторонами у справі та іншими учасниками справи, що ґрунтується на принципі обов`язковості відшкодування судових витрат особи, на користь якої ухвалено судове рішення, за рахунок іншої особи, яка в цьому спорі виступає її опонентом.
Верховний Суд у додаткових постановах від 17.12.2021р. у справі №10/5026/290/2011 (925/1502/20), від 06.12.2023р. у справі №905/493/22, від 01.11.2023р. у справі №911/1340/22 зазначив, що право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
У постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.02.2024р. у справі №910/9714/22 зазначено, що практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України). 
Положення ст.ст. 124, 126, 129 ГПК України у сукупності з положеннями ст. 221 ГПК України дають підстави дійти висновку, що у разі подання стороною таких доказів до закінчення судових дебатів у справі, суд може вирішити питання розподілу судових витрат під час ухвалення судового рішення. У разі якщо сторона (з поважних причин) до закінчення судових дебатів не подала докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, але зробила про це відповідну заяву суд може вирішити питання про судові витрати, шляхом ухвалення додаткового рішення.
За приписами ч.1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Суд вважає за необхідне зауважити, що першою заявою по суті спору, поданою ТОВ «ДК ТРЕЙД 2020», є позовна заява, що надійшла до Господарського суду Одеської області 23.12.2025р., у якій позивачем зазначено, що попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи, складається з витрат на надання правової допомоги у розмірі 25 000 грн. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 4 066 грн 12 коп.
Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Таким чином, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.
Процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема, не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.01.2022 р. у справі №921/221/21, від 31.05.2022 у справі №917/304/21). Вказана позиція застосована також у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024р. у справі №910/9714/22, додатковій постанові Верховного Суду від 03.04.2024р. у справі №910/12005/22).
Суд зазначає, що до судових дебатів представником позивача було зроблено заяву про надання у встановлений ГПК України строк доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу. 
Положення ч.8 ст.129 ГПК підлягають застосуванню судом під час дослідження обставин стосовно дотримання стороною порядку та строків подання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, і у разі дотримання стороною цих вимог, суд здійснює розподіл судових витрат. У разі не дотримання стороною порядку та строків на подання таких доказів суд залишає таку заяву без розгляду.
Заява сторони про розподіл судових витрат фактично є дією спрямованою на реалізацію стороною свого права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені такою стороною.
У ст.126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Суд зазначає, що згідно з п. 12 ч.3 ст.2 ГПК України однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно з положеннями ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За приписами ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ).
За змістом ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Отже, надання адвокатом правничої допомоги в порядку представництва у суді здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Договір про надання правничої допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, положення щодо якого містяться, зокрема у Главі 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. 
Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору. Згідно з положеннями цієї статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки: (1) договір про надання правничої допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені у ч.2 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ); (2) за своєю правовою природою договір про надання правничої допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правничої допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правничої допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правничої допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як положеннями цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ;(6) відсутність в договорі про надання правничої допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06.03.2019 р. у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 р. у справі № 910/4201/19, від 02.02.2023р. у справі №915/606/21.
Суд зазначає, що представником позивача у справі №916/5155/25 був адвокат Кострич Михайло Петрович, що діяв на підставі ордеру серії ВН №1592681 від 16.10.2025р.
Згідно з матеріалами справи, між Адвокатом Кострич Михайлом Петровичем (Адвокат) та ТОВ «ДК ТРЕЙД 2020» (Клієнт) був укладений Договір №61/23 про надання правничої допомоги, згідно п.1.1 якого у порядку та на умовах, визначених цим Договором, Адвокат зобов`язується надавати правничу допомогу, а Клієнт зобов`язується прийняти надану правничу допомогу. Вид, зміст та обсяг правничої допомоги за конкретним дорученням Клієнта конкретизується сторонами у додаткових угодах до Договору. 
За п.6.2 Договору цей договір укладено строком на 3 роки. При відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну Договору, закінчення терміну його дії, Договір щоразу вважається пролонгованим на тих же умовах, на той же строк. 
Відповідно до п. 5.1 Договору №61/23 необхідність сплати та розмір гонорару визначається сторонами за домовленістю відповідно до чинного законодавства України. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати (аванс, частковою оплатою), умови повернення тощо сторони фіксують у додаткових угодах, що є невід`ємною частиною цього Договору. Остаточний розмір гонорару зазначається у акті про надання правничої допомоги. 
08 грудня 2025р. між Адвокатом Кострич Михайлом Петровичем (Адвокат) та ТОВ «ДК ТРЕЙД 2020» (Клієнт) було укладено додаткову угоду №9 до Договору №61/23, згідно якої сторони домовилися, що Адвокат надає Клієнту послуги з представництва інтересів Клієнта у Господарському суді Одеської області у справі за позовом Клієнта до ФОП Ярового Владислава Валерійовича про стягнення заборгованості за договором поставки №312/1-В від 20.07.2023р. у розмірі 297 041 грн 83 коп., а також штрафних санкцій, інфляційних втрат, 3% річних. 
За умовами даної додаткової угоди Клієнт доручає, а Адвокат зобов`язується здійснити супровід судової справи у суді першої інстанції, що включає в себе підготовку та подачу до суду позовної заяви, інших процесуальних документів, участь у судових засіданнях (за необхідності) та вчинення всіх інших дій, які на думку Адвоката є необхідними для захисту прав та інтересів Клієнта. 
Вартість правничої допомоги за цією додатковою угодою встановлюється у фіксованому розмірі 25 000 грн, яка має бути сплачена Клієнтом на розрахунковий рахунок Адвоката протягом 20 календарних днів з дати ухвалення судом рішення по суті спору. 
Також, позивачем до матеріалів справи надано акт виконання робіт №9 від 17.12.2025р., підписаний сторонами без зауважень, згідно якого сторони підписали цей акт виконаних робіт на підтвердження того, що адвокатом було надано правничу допомогу, зміст якої визначений додатковою угодою №9 від 08.12.2025р. до Договору про надання правничої допомоги №61/23 від 18.10.2023р., а саме: надано послуги з представництва інтересів Клієнта у Господарському суді Одеської області у справі за позовом Клієнта до ФОП Ярового Владислава Валерійовича про стягнення заборгованості за договором поставки №312/1-В від 20.07.2023р. у розмірі 297 041 грн 83 коп., а також штрафних санкцій, інфляційних втрат, 3% річних. 
Підписанням цієї угоди Клієнт підтверджує факт наданих послуг (виконаної роботи) та відсутність претензій до Адвоката щодо строків /обсягу/якості виконаної роботи. 
Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постанові Об`єднаної Палати від 02.02.2024р. у справі №910/9714\24, зазначав, що чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати суду при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Так, відповідно до положень ч.4 ст. 129 ГПК України: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
У даній справі, судом закрито провадження у справі у частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості у зв`язку із відмовою позивача від позовних вимог у цій частині внаслідок погашення відповідачем суми основної заборгованості в ході розгляду справи. 
Згідно з положеннями ч.3 ст.130 ГПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Відповідно до положень ч.4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У ч.5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до ч.5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку / дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч.4 ст. 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою ст. 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.
Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (ст.ст. 126, 129 ГПК України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у ст. 126 та ч.ч.5-7,9 ст. 129 ГПК України. 
Також, відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що: не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 р. у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022р. у справі №922/1964/21); при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021р. у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №775/9215/15ц); суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №775/9215/15ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 р.у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 р. у справі №916/2102/17, від 25.06.2019р. у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019р. у справі №922/928/18, від 30.07.2019р. у справі №911/739/15 та від 01.08.2019р. у справі №915/237/18).
У постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023р. у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у ст.ст. 15 та 2 ГПК України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
У контексті наведеного вище подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 ГПК України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.
Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.
У даній справі, судом позовні вимоги позивача ( після закриття провадження у справі у частині стягнення суми основного боргу у розмірі 297 041 грн 83 коп. ) задоволено частково, у сумі 14 333 грн 78 коп. 
За таких обставин, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, складність справи, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає, що справедливим буде стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 
Згідно ч.3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. 
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010р. у справі “Серявін та інші проти України” зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі “Трофимчук проти України” (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010р.) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача згідно ст. ст. 123, 129 ГПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123,129, 130, 231, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі №916/5155/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ДК ТРЕЙД 2020” до Фізичної особи-підприємця Ярового Владислава Валерійовича про стягнення заборгованості за Договором постачання нафтопродуктів № 312/1-В від 20.07.2023р. у розмірі 297 041 грн 83 коп., пені у розмірі 34 310 грн 37 коп., інфляційних втрат у розмірі 4 171 грн 35 коп., 3% річних у розмірі 3 320 грн 36 коп., у частині стягнення основного боргу у розмірі 297 041 грн 83 коп.
2. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “ДК ТРЕЙД 2020” звернулось до Фізичної особи-підприємця Ярового Владислава Валерійовича про стягнення за Договором постачання нафтопродуктів № 312/1-В від 20.07.2023р. пені у розмірі 34 310 грн 37 коп., інфляційних втрат у розмірі 4 171 грн 35 коп., 3% річних у розмірі 3 320 грн 36 коп. – задовольнити частково.
3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ярового Владислава Валерійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ДК ТРЕЙД 2020” (65047, м. Одеса, вул. Грушевського Михайла, буд. 39Д, кабінет 4, код ЄДРПОУ 43505142) пеню у розмірі 6 842 грн 07 коп., інфляційні втрати у розмірі 4 171 грн 35 коп., 3% річних у розмірі 3 320 грн 36 коп., витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 660 грн 12 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 
4. У задоволенні решти позову – відмовити. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Повне рішення складено 06 квітня 2026 р.

Суддя Н.В. Рога