Справа № 216/2692/25
провадження №2/216/407/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 лютого 2026 року м. Кривий Ріг
Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Гайтко Л.А.,
за участю секретаря судового засідання Маленької Т.О.
без участі сторін та без застосування технічного запису
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна особистою власністю, суд, 
ВСТАНОВИВ:
В квітні 2025 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог вказує, що перебувала у шлюбі з відповідачем, зареєстрованому Центрально – Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області 12 листопада 1999 року, сімейне життя не склалось у сторін не склалось та шлюб був розірваний 01 квітня 2002 року, спільних дітей у сторін у шлюбі не має, після розірвання шлюбу, сторони не спілкуються, відносини не підтримують. В період шлюбу, а саме, 28 березня 2000 року, ОСОБА_1 , за її особисті кошти та її неповнолітній на той час, син – ОСОБА_3 набули у власність квартиру, загальною площею 66, 02 кв. м., житловою площею 45, 1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 ) на підставі договору купівлі – продажу, посвідченого 28 березня 2000 року державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Черняєвою М.І., за реєстрованим номером 3-883.За умовами даного договору, ОСОБА_1 , яка діє за себе та від імені свого неповнолітнього сина – ОСОБА_3 придбали вказану квартиру за 9 355, 00 (дев`ять тисяч триста п п`ятдесят п п`ять) гривень 00 копійок, вказані грошові кошти за продаж квартири Продавцями було одержано від покупця – ОСОБА_1 до підписання даного договору, договір зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ», про що, позивачем отримане реєстраційне посвідчення від 28 квітня 2000 року, згідно до якого, за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано право особистої власності на підставі договору купівлі – продажу від 28.03.2000 року за номером 3-883, записаний в реєстровій книзі № 151 П, сторінка № 195.
Позивач вказує, що під час оформлення договору купівлі – продажу, відповідач не був присутній, квартира була придбана за її особисті кошти, отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка була набута нею до укладання шлюбу з відповідачем та є її особистою власністю, належала їй та сину на підставі свідоцтва про право власності, виданого 18.02.1998 року за номером Ц139, на підставі розпорядження УЖКГ № Ц 887 від 28.11. 1997 року, ціна продажу квартири становила 9000, 00 (дев`ять тисяч гривень) 00 копійок, тобто квартира була придбана позивачем за власні кошти, які були виручені від продажу квартири, яка була отримана в особисту власність, таким чином, в особисту власність позивача та її малолітнього сина було придбано вказану квартиру у власність. Також, позивач вказує, що на момент придбання квартири, у шлюбі з відповідачем перебувала лише 4 місяці, ані відповідач ані позивач не мали на той час спільних коштів в сумі 9 355, 00 гривень для придбання квартири у спільну власність, позивач планувала придбання квартири саме за рахунок коштів, які були нею отримані від продажу квартири по АДРЕСА_2 , який відбувся 09 березня 2000 року, позивач разом із сином купила квартиру 28 березня 2000 року, тобто лише після спливу 20 днів. Також, позивач посилається на рішення Центрально – Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 216/5534/ 24, від 20 січня 2025 року, яке набуло законної сили, яким встановлено, що частки ОСОБА_1 та її сина - ОСОБА_3 є рівними та становлять 1 / 2 частку кожному, позивач наполягає на тому, що частка в квартирі є її особистою власністю, придбана за її особисті кошти, отримані від продажу майна, - квартири, яка належала була набута до укладання шлюбу їй на праві особистої власності, позивач провела розрахунки за купівлю квартири, після покупки квартири, зареєструвалась за цією адресою, відповідач ніколи в цій квартирі не був зареєстрований, жодних вимог про поділ квартири, відповідач не заявляв протягом всього часу перебування у шлюбі та після його розірвання. Натомість, в 2024 році позивач мала намір продати квартиру, але після консультації у нотаріуса їй було повідомлено, що оскільки квартира була придбана під час перебування у шлюбі з колишнім чоловіком, їй слід вирішити питання про того, що квартира є особистою власністю сторони можуть лише у судовому порядку, Позивач самостійно утримує квартиру, сплачує комунальні платежі та підтримує її стан, відповідач жодної фінансової участі у придбанні цієї квартири не приймав, квартира була придбана за особисті кошти позивача, відповідач фінансової участі у придбанні даної квартири не приймав, зі вказаних підстав, просить суд задовольнити її позов.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 
Ухвалою Центрально – Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2025 року вирішено питання за клопотанням відповідача про витребування доказів від Криворізької філії державного нотаріального архіву в Дніпропетровської області та витребувано архівну справу ( усі сторінки) договору купівлі – продажу від 28 березня 2000 року, квартири, яка складається із трьох кімнат загальною площею 66, 02 кв. м., житловою 45, 1 кв.м. розташовану на першому поверсі двоповерхового цеглового житлового будинкуза адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі – продажу, посвідченого 28 березня 2000 року державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Черняєвою М.І., за реєстрованим номером 3-883. 
Ухвалою Центрально – Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача Кафтасьєва Г.В. подала до суду заяву про проведення розгляду справи без участі позивача та його представника, заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.
Позивач, ОСОБА_1 подала через канцелярію суду пояснення, в яких підтвердила обставини, викладені в позовній заяві, зазначила, що відповідач жодної участі в придбанні квартири не приймав, квартира придбана за її особисті кошти.
Відповідач, ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, до суду направив засобами поштового зв`язку відзив на позовну заяву, в якому, заперечує проти задоволення позовних вимог, вказує, що квартира придбана була за спільні кошти, у нотаріуса заяв про те, що квартира придбана за особисті кошти, відповідач не писав, не спростовує, що шлюб з позивачем розірваний 01 квітня 2002 року, сімейне життя не склалося, при цьому, відповідач вказує, що позивач зверталась до нього в 2024 році з проханням прийти до нотаріуса, натомість, відповідач визначив, що розмір його частки в спірній квартирі складає 12 000, 00 доларів США, вказує, що спір між ним та дружиною виник 06.07.2024 року, тобто строки позовної давності ним не пропущені, не погоджується із вартістю майна, яке вказує в позовній заяві позивач та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання належним чином повідомлений, заяв та клопотання до суду не надавав. 
На підставі ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд визначає можливим розглядати справу у відсутність учасників справи, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та правовідносини сторін та їхня неявка не перешкоджає розгляду справи. 
Обставини, викладені в позовній заяві підтверджуються письмовими доказами по справі. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини 
12 листопада 1999 року укладено шлюб між позивачем та відповідачем, після укладання шлюбу, позивач прізвище не змінювала, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану. 
Шлюб між сторонами по справі 01 квітня 2002 року було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. 
09 березня 2000 року на підставі договору купівлі – продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Криворізької Державної нотаріальної контори, Черняєвою М.І за реєстровим номером 3-363, позивач та третя особа, її син, здійснює продаж належної їм квартири за адресою : АДРЕСА_2 , яка була набута нею до укладання шлюбу на підставі свідоцтва про право власності, виданого 18.02.1998 року за номером НОМЕР_1 , на підставі розпорядження УЖКГ № Ц 887 від 28.11. 1997 року, ціна продажу квартири становила 9000, 00 ( дев`ять тисяч гривень) 00 копійок. 
28 березня 2000 позивач та ОСОБА_3 набули у власність квартиру, загальною площею 66, 02 кв. м., житловою площею 45, 1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 ) на підставі договору купівлі – продажу, посвідченого 28 березня 2000 року державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Черняєвою М.І., за реєстрованим номером 3-883, згідно до договору, продаж вчинено за 9 355, 00 гривень (дев`ять тисяч триста п`ятдесят п`ять гривень 00 копійок), що підтверджується копією договору купівлі – продажу. 
Квартира зареєстрована КП ДОР « Криворізьке БТІ», що підтверджується реєстраційним посвідченням. Позивач зареєстрована у спірній квартирі. 
Рішенням Центрально – Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 216/5534/ 24, від 20 січня 2025 року, яке набуло законної сили, яким встановлено, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , є рівними та становлять 1/ 2 частку кожному. 
Таким чином, позивач просить визнати за нею право особистої приватної власності на 1/ 2 частку спірної квартири, надавши докази, придбання квартири за кошти, які були отримані нею в результаті продажу іншого нерухомого майна, придбаного до шлюбу з відповідачем, в незначний проміжок часу, після продажу майна, за майже ідентичну суму придбання квартири. 
Суд критично ставиться до твердження відповідача, яке викладене у відзиві, про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти, оскільки відповідачем не наведено жодних доказів про те це, більш того, посилання відповідача на понесені витрати на нотаріальні витрати щодо оформлення квартири, заміну сантехніки, також не підтверджені належними доказами, показами свідків, відповідач не спростовує факт продажу позивачем квартири за адресою: АДРЕСА_2 , саме для придбання іншої квартири, лише не погоджується щодо розміру отриманих коштів, що спростовується змістом самого договору. 
Так, відповідно до ст. ст. 2, 12 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Відповідно до п. 1 розділу VII« Прикінцевих положень» Сімейного Кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним Кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно - правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав та обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. 
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинний на час набуття нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченим СК України.
Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинний на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку ( аналогічні положення містить ст. 60 СК України).
Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування ( одяг, взуття тощо), хоча б вони в були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. 
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках, суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговує на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. 
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них, суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні, про присудження майна одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грошима. 
Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. 
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц ( провадження № 14 -114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. 
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. 
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на особу, яка її спростовує. 
За приписами ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного доходу (заробітку). Вважається, що кожна річ, набута за ас шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності може бути будь – яке мано, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно роз`яснень, наданих у п. 24 Постанови Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте під час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. 
Для правильного застосування ст. 60 СК України та визначення майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суд в першу чергу належить встановити, час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той з подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. (Постанова Верховного Суду у справі № 595/324/17).
Згідно вимог ст. 77 ЦПК України, належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що, підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 
З наведених вище доказів, вбачається, що спірна квартира хоча й була придбана під час шлюбу сторін, але за особисті кошти позивача, за кошти, які були нею отримані від продажу квартири, яка належала їй та її сину, була придбана до шлюбу із відповідачем. Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі та визнати за нею право особистої приватної власності на спірну квартиру. 
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на їх користь судових витрат, суд керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства закріпленого ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат. 
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-80, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ: 
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю задовольнити в повному обсязі. 
Визнати за ОСОБА_1 , року народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків, право особистої приватної власності на 1 / 2 частку квартири загальною площею 66,02 кв. м., житловою площею 45,1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 ).
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та ( або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. 
Відомості про сторін: 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнкопп НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . 
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 

Суддя: Л.А. Гайтко