ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/14399/18  Номер провадження 11-кп/814/1052/26	Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1  Доповідач ап. інст. ОСОБА_2 	

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді      ОСОБА_2 ,
суддів:        ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
із секретарем судового засідання   ОСОБА_5 ,
з участю прокурора     ОСОБА_6 ,
обвинуваченого      ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12018220470003916, за апеляційною скаргою прокурора Салтівської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2025 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з повною середньою освітою, офіційно не працюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 18 листопада 2011 року вироком Московського районного суду міста Харкова за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік;
- 03 квітня 2013 року вироком Московського районного суду міста Харкова за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 1 місяць, невідбутий строк скорочено ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02.02.2016 до 2 років 4 місяців 22 днів, звільнений 09 лютого 2016 року по відбуттю строку покарання,
визнано винуватим та засуджено:
- за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Вирок Київського районного суду міста Харкова від 06 вересня 2023 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. встановлено виконувати самостійно.
Залишено без розгляду цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 .
Задоволено у повному обсязі цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Департаменту бюджету і фінансів Харківської міської ради та стягнуто з ОСОБА_7 матеріальну шкоду, завдану злочином, у виді витрат на лікування потерпілого, в сумі 3484,39 грн.

Згідно з вироком суду, 26 червня 2018 року, близько 02 год. 30 хв., обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи разом із ОСОБА_9 у приміщенні загальної кухні, розташованій на третьому поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_3 , де вони вживали спиртні напої та спілкувалися, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин під час сварки, умисно наніс удар рукою по голові потерпілого ОСОБА_9 , від якого той упав на підлогу, а обвинувачений, продовжуючи свої протиправні дії, ще наніс йому близько 5-6 ударів ногою по тулубу та руці, чим заподіяв останньому згідно висновку експерта тілесні ушкодження: закриту травму живота у вигляді двомоментного розриву селезінки, що ускладнилось розвитком внутрішньочеревної кровотечі (гемоперітоніум 2 ст.), з подальшим проведенням оперативного втручання у вигляді спленектомії (видалення селезінки), які за ознакою небезпеки для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень; закриту травму лівого передпліччя у вигляді перелому діафузу лівої ліктьової кістки у середній третині, яке відноситься до ушкоджень середнього ступеню тяжкості; синці та садна на обличчі, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Таким чином, ОСОБА_7 умисно завдав потерпілому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала. 
В поданій апеляційній скарзі прокурор Салтівської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 засудити за ч. 1 ст. 121 КК України та призначити останньому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.
На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що не оспорюючи вину та правильність кваліфікації злочинних дій обвинуваченого, вирок місцевого суду є незаконним, у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням закону, який не підлягає застосуванню - ст. 75 КК України, що потягло неправильне та безпідставне звільнення від відбування покарання з випробуванням та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок м`якості, а також у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, яка виразилась у повторному призначенні покарання за вироком, який відбутий на момент ухвалення вироку.
Вказує, що місцевий суд при винесенні вироку не в повній мірі врахував особу ОСОБА_7 та обставини вчинення ним кримінального правопорушення.
Звертає увагу, що ОСОБА_7 вчинив умисний, тяжкий злочин, ніде не працює, законних джерел отримання заробітку не має, що негативно впливає на його репутацію та свідчить про стійкий асоціальний настрій, також, обвинувачений раніше засуджений, упродовж 2 років після звільнення ОСОБА_7 знову вчинив тяжкий злочин, направлений проти життя та здоров`я особи.
Крім того вказує, що місцевим судом неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, яка виразилась у повторному призначенні покарання за вироком, який відбутий на момент ухвалення вироку.
Зазначає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд визначив, що вирок Київського районного суду м. Харкова від 06.09.2023 за ч. 1 ст. 125 КК України, яким засуджено ОСОБА_7 до штрафу в розмірі 50 нмдг (850 грн.) виконувати самостійно. Разом з цим, під час судового слідства обвинувачений повідомив про сплату такого штрафу у повному обсязі - в розмірі 850 грн., що підтверджується квитанцією від 12.09.2023 за № 9317-6368-3727- 5305.

Позиції учасників судового провадження. 
В суді апеляційної інстанції прокурор підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити. Обвинувачений ОСОБА_7 заперечив проти доводів скарги, просив вирок суду залишити без змін в частині звільнення його від відбування призначеного покарання.

Мотиви суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому обґрунтованим є рішення ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в апеляційному суді може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а згідно п. 2 ч.1 ст.413 цього Кодексу неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме: умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вчиненні якого його визнано винним, є правильним та учасниками провадження не оспорюється.
Поряд з цим, доводи прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, що є неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність через невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія судів вважає слушними з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимоги ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Названі вимоги судом першої інстанції не дотримані.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував наступне:
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, є щире каяття.
Обставиною, що обтяжує покарання згідно з пунктом 13 ч. 1 ст. 67 КК України, суд визнав вчинення злочину обвинуваченим, який перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується задовільно, з місць позбавлення волі характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, думку прокурора, висновок органу пробації, суд вважав за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Поряд із цим суд вказав, що бере до уваги дані про особу обвинуваченого, відсутність негативних характеристик за місцем проживання обвинуваченого, воєнний стан, думку потерпілого, який не має претензій до обвинуваченого, знищення житла обвинуваченого внаслідок збройної агресії РФ (а. с. 156 т. 3), а тому вважав, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і тому до нього потрібно застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням та з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, а також п.2 ч. 3 ст. 76 КК України, які є необхідними та достатніми для виправлення обвинуваченого.
З таким висновком не погоджується колегія суддів з огляду на наступне. 
Суд належним чином не мотивував свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, а наведені судом підстави, з яких суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, є довільними. Вказівка про введення воєнного стану на території України та знищення житла обвинуваченого не розкривають змісту вимог ст. 75 КК України, відповідно до яких було б можливо зробити висновок про вплив цих обставин на свідому поведінку обвинуваченого з його подальшим виправленням без ізоляції від суспільства.
Суд безпідставно не врахував того факту, що ОСОБА_7 був раніше судимий за вчинення умисного тяжкого злочину. Через два роки після звільнення з місць позбавлення волі вчинив новий умисний тяжкий злочин. Обвинувачений офіційно не працевлаштований, не має посвідчення особи – паспорта громадянина України та не вживав заходів до впорядкування свого життя з метою повторного засвоєння соціальних норм, цінностей та навичок, необхідних для повноцінного повернення людини до суспільного життя після періоду ізоляції та асоціальної поведінки.
Про ці обставини також свідчить факт притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України в період між вчиненням інкримінованого злочину та постановленням оскаржуваного вироку.
Суд також не врахував висновок органу пробації від 28.04.2025, відповідно до якого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_7 оцінюється як дуже високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як високий. Враховуючи наведені ризики, орган пробації вважав, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити дуже високий ризик для суспільства.
З урахуванням вказаних обставин, застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання та є недостатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів, через що вирок у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.
При призначенні покарання колегія суддів відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину обвинуваченим ОСОБА_7 , який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, має не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення умисного корисливого тяжкого злочину, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний тяжкий злочин проти здоров`я особи.
Обставиною, що пом`якшує покарання, колегія суддів визнає щире каяття обвинуваченого; обставиною, що обтяжує покарання – вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння. 
Також колегія суддів враховує висновок органу пробації про дуже високий рівень ймовірності вчинення ОСОБА_7 повторного правопорушення та неможливість виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі. 
Суд апеляційної інстанції враховує той факт, що потерпілий ОСОБА_9 не має претензій до обвинуваченого, а також часткове відшкодування шкоди ОСОБА_7 потерпілому.
У зв`язку з наведеним вище, покарання ОСОБА_7 повинно бути призначено у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям у мінімальному розмірі, визначеному у санкції ч. 1 ст. 121 КК України.
Таке покарання буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Доводи прокурора про неправильну вказівку суду в резолютивній частині про окреме виконання вироку Київського районного суду м. Харкова від 06.09.2023 щодо ОСОБА_7 заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно. 
За правилами ст. 71 КК України до призначеного покарання за новим вироком приєднується невідбута частині покарання за попереднім вироком.
Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги закону.
Згідно з вироком Київського районного суду м. Харкова від 06.09.2023, за ч. 1 ст. 125 КК України ОСОБА_7 призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 нмдг (850 грн.). Разом з цим, під судового слідства обвинувачений повідомив про сплату такого штрафу у повному обсязі - в розмірі 850 грн., що підтверджується квитанцією від 12.09.2023 за № 9317-6368-3727- 5305.
Отже, на день ухвалення оскаржуваного вироку обвинувачений повністю відбув покарання за попереднім вироком від 06.09.2023, а тому покарання у виді штрафу не підлягало врахуванню у новому вироку суду щодо ОСОБА_7 .
Враховуючи наведене, апеляційна скарга у якій апелянт просив призначити покарання обвинуваченому без застосування положень про звільнення від його відбування з випробуванням та виключити вказівку суду про окреме виконання вироку Київського районного суду м. Харкова від 06.09.2023 підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420, 615 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Салтівської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Шевченківського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання та вказівки суду про самостійне виконання вироку Київського районного суду міста Харкова від 06 вересня 2023 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. 
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту фактичного затримання на виконання вироку апеляційного суду.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2   ОСОБА_3 ОСОБА_4