Справа № 466/9678/25
Провадження № 2/466/756/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 квітня 2026 року м. Львів
Шевченківський районний суд м. Львова
у складі: головуючого – судді Ковальчука О.І.
за участю секретаря Пилипців О.-І.І.
представника позивача, адвоката Гіщинського І.Ю.
представника відповідача Петрів Л.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця», третя особа ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я в розмірі 1000000,00грн.
в с т а н о в и в:
17.10.2025 року адвокат Гіщинський І.Ю. звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця», третя особа ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я в розмірі 1000000,00грн., в якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь позивача 1000000,00грн. (один мільйон гривень 00 копійок) моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я та 30000,00грн. (тридцять тисяч гривень) витрат понесених у зв`язку із правничою допомогою. 
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 23.05.2025 року близько о 13:15 год., водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки УАЗ модель 3909 реєстраційний номер НОМЕР_1 , на ділянці автомобільної дороги, що проходить вулицею Шевченка в місті Львові, поблизу будівлі №300 цієї вулиці, грубо порушив вимоги чинних Правил дорожнього руху, що виразилось в тому, що він керуючи вищевказаним технічно справним транспортним засобом, наблизився зі сторони вулиці Городоцька міста Львова, до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг із прилеглою зліва другорядною дорогою, продовжується вулицею Шевченка, проявив неуважність та неналежне спостереження за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, перед зміною напрямку руху ліворуч у межах цього перехрестя, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, маючи можливість виявити як назустріч, у лівій смузі руху у напрямку від села Рясне-Руська до вулиці Городоцька міста Львова, рухається зустрічний автомобіль марки BMW модель 328 1 реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , без причин технічного характеру, не надав перевагу в русі, виїхав на смугу зустрічного руху, де відбулось зіткнення вказаних транспортних засобів.
Після цього, відбулось зіткнення автомобіля УАЗ модель 3909 реєстраційний номер НОМЕР_1 із автомобілем марки SEAT модель CORDOBA реєстраційний номер НОМЕР_3 , що знаходився нерухомо поблизу перехрестя, а уламки від пошкоджених транспортних засобів, які відділились та контактували із автомобілем марки FORD модель FOCUS реєстраційний номер НОМЕР_4 , що також перебував нерухомо поблизу перехрестя.
В результаті порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля марки УАЗ модель 3909 реєстраційний номер НОМЕР_5 ОСОБА_2 , водій автомобіля марки BMW модель 328 І реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у виді травматичного багатоуламкового імпресійного перелому передньої стінки лобної пазухи, компресійного перелому 2-го поперекового хребця, рвано-забійної рани лобної ділянки, забою м`яких тканин лобної ділянки, забою правого променево-зап`ясткового суглобу, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я.
Станом на дату настання ДТП водій автомобіля УАЗ модель 3909 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 працював на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу виробничого структурного підрозділу «Львівська дистанція сигналізації та зв`язку» регіональної філії «Львівська залізниця» АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (далі – АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ»), що підтверджується ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10.09.2025 року у справі №466/8169/25 та характеристикою (копії додаються).
В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього, позивачу було завдано моральну шкоду, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок Відповідача, у розмірі та з підстав викладених нижче.
Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
«Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини» (п.4 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки).
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.
Отже, з вищевикладеного випливає, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст. 1166, 1187 ЦК України, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди.
У даній справі, встановлено, що ДТП, внаслідок якої Позивачу завдано шкоди, сталася за участю автомобіля УАЗ модель 3909 реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час виконання ОСОБА_2 своїх трудових обов`язків в інтересах АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».
Оскільки, моральна шкода була завдана водієм ОСОБА_2 під час виконання ним трудових обов`язків, то така шкода відшкодовується АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», як володільцем джерела підвищеної небезпеки.
Згідно ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України: «Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
«Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів» (ч.1 ст.1168 ЦКУ).
Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділові репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 (Позивач) отримав тілесні ушкодження у виді: травматичного багатоуламкового імпресійного перелому передньої стінки лобної пазухи, компресійного перелому 2-го поперекового хребця, рвано-забійної рани лобної ділянки, забою м`яких тканин лобної ділянки, забою правого променево-зап`ясткового суглобу, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я.
Внаслідок отриманих травм Позивач зазнав значних фізичних і моральних страждань, які кардинально змінили його звичний спосіб життя. Позивач провів тривалий час у медичному закладі, де переніс дві операції, в результаті яких йому вставлено дві металеві пластини в голову, а також болісні лікувальні та діагностичні процедури, що супроводжувалося сильними больовими відчуттями та дискомфортом.
Постійна потреба у медикаментозному лікуванні, зокрема прийомі знеболювальних препаратів, додатково обтяжує його фізичний і психоемоційний стан. На момент подання позову стан здоров`я Позивача залишається критичним: йому важко ходити, він відчуває постійний біль, який посилюється кожного ранку, при зміні погоди чи незначних фізичних навантаженнях, що призводить до безсоння, дратівливості та нервового виснаження.
Через тяжкі ушкодження Позивач, на тривалий час, втратив здатність самостійно пересуватися та виконувати навіть найпростіші побутові дії. Перші два місяці після ДТП йому було заборонено ходити більше 30 хвилин на день, а весь цей час він потребував сторонньої допомоги для забезпечення найнеобхідніших життєвих потреб, таких як відвідування туалету, прийняття душу чи зміна одягу. Постійна залежність від інших осіб спричиняла відчуття приниження людської гідності, психологічного дискомфорту та почуття тягаря для близьких, які надають йому допомогу. Йому заборонені будь-які фізичні навантаження, що додатково погіршує його психоемоційний стан, викликаючи почуття невпевненості та ізоляцію від соціального спілкування.
До моменту ДТП ОСОБА_1 вів активний спосіб життя, займався спортом, працював, підтримував тісні соціальні зв`язки з рідними, друзями та колегами, самостійно виконував домашні та господарські справи, що дозволяло йому почуватися корисним і незалежним.
Внаслідок отриманих травм Позивач втратив можливість виконувати будь-які домашні чи господарські роботи, що раніше складали невід`ємну частину його повсякденного життя. Він пройшов довгу реабілітацію, але досі не може повноцінно працювати чи займатися спортом, що стало для нього джерелом глибоких моральних страждань, почуття провини та втрати важливої ролі в суспільстві. Фінансове становище Позивача значно погіршилося, оскільки він витрачає значні кошти на лікування та реабілітацію, що призвело до фінансової залежності від рідних, викликаючи додатковий психологічний дискомфорт і почуття неспроможності забезпечити себе самостійно.
Психоемоційний стан Позивача після ДТП кардинально змінився. Якщо раніше він був відкритою та комунікабельною людиною, то після аварії став замкненим, майже не спілкується з оточуючими, уникає соціальних контактів. Постійний біль, фізичні обмеження призвели до депресивного стану, різких перепадів настрою, швидкої втомлюваності та втрати радості життя. Позивач відчуває страх перед дорогами та транспортними засобами, що перетворює кожен вихід із дому на джерело тривоги та нервового виснаження. Травматичні спогади про ДТП постійно переслідують його, викликаючи нічні кошмари, безсоння та емоційну нестабільність.
Перспективи відновлення здоров`я Позивача залишаються невизначеними. З огляду на характер травм, повне відновлення фізичних функцій є малоймовірним. Позивач потребує тривалого та витратного реабілітаційного процесу, який включатиме медичні огляди, фізіотерапевтичні процедури та медикаментозне лікування. Ці заходи вимагатимуть значних фінансових, фізичних та емоційних ресурсів, що додатково обтяжуватиме його стан. Постійні больові відчуття та обмежена рухливість матимуть хронічний характер і супроводжуватимуть Позивача протягом усього життя.
Внаслідок ДТП у Позивача були зруйновані актуальні життєві плани, втрачені можливості для реалізації нових перспектив у особистих і соціальних сферах. Травми та їх наслідки спричинили глибоке відчуття невпевненості, тривоги та панічного страху, зокрема щодо пересування транспортом чи перебування на дорозі, що перетворило кожен вихід із дому на джерело стресу та нервового виснаження. Ці переживання призводять до депресивного стану, швидкої втомлюваності та втрати радості життя.
Таким чином, з урахуванням викладеного, глибини вже перенесених ОСОБА_1 моральних страждань та фізичного болю, що будуть супроводжувати його впродовж всього життя, перенесених ним моральних переживань, які продовжують тривати по даний час та пов`язаних з цим істотними вимушеними змінами у його життєвих стосунках, а також те, що ДТП повністю змінило його життя у всіх сферах та зруйнувало нормальні життєві зв`язки, Позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди у 1 000 000,00 гривень (один мільйон гривень 00 копійок). Такий розмір є розумним, справедливим і необхідним для часткового відновлення попереднього стану та зможе допомогти в організації життя після ДТП.
Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити. 
Представник позивача, адвокат Гіщинський І.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на вказані в позовній заяві та відповіді на відзив обставини. Просив позов задовольнити.
Представник відповідача Петрів Л.П. в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити. 
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав та мотивів.
Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. 
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що 23.05.2025 близько о 13:15 год., водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки УАЗ модель 3909 реєстраційний номер НОМЕР_1 , на ділянці автомобільної дороги, що проходить вулицею Шевченка в місті Львові, поблизу будівлі № 300 цієї вулиці, грубо порушив вимоги чинних Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями, а саме: Розділу 1 пунктів: 1.3 (учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил а також бути взаємно ввічливими); 1.5 (дії або бездіяльність учасникам дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків); 1.10 (в частині значення терміну «дорожня обстановка» (сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів та їх стан), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом); Розділу 2 пунктів 2.3 (підпунктів «б» (бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і відволікатися від керування цим засобом у дорозі) та «д» (не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху); Розділу 10 пункту 10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху) та Розділу 16 пункту 16.13 (перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобом, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку, прямо чи праворуч), що виразилось в тому, що він керуючи вищевказаним технічно справним транспортним засобом, наблизився зі сторони вулиці Городоцька міста Львова, до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг із прилеглою зліва другорядною дорогою, продовжується вулицею Шевченка, проявив неуважність та неналежне спостереження за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, перед зміною напрямку руху ліворуч у межах цього перехрестя, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, маючи можливість виявити як назустріч, у лівій смузі руху у напрямку від села Рясне-Руська до вулиці Городоцька міста Львова, рухається зустрічний автомобіль марки BMW модель 328 І реєстраційний номер НОМЕР_6 під керуванням водія ОСОБА_1 , без причин технічного характеру, не надав перевагу в русі, виїхав на смугу зустрічного руху, де відбулось зіткнення вказаних транспортних засобів. Після цього, відбулось зіткнення автомобіля УАЗ модель 3909 реєстраційний номер НОМЕР_1 із автомобілем марки SEAT модель CORDOBA реєстраційний номер НОМЕР_3 , що знаходився нерухомо поблизу перехрестя, а уламки від пошкоджених транспортних засобів, які відділились та контактували із автомобілем марки FORD модель FOCUS реєстраційний номер НОМЕР_4 , що також перебував нерухомо поблизу перехрестя. 
В результаті порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля марки УАЗ модель 3909 реєстраційний номер НОМЕР_7 ОСОБА_2 , водій автомобіля марки BMW модель 328 І реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у виді травматичного багатоуламкового імпресійного перелому передньої стінки лобної пазухи, компресійного перелому 2-го поперекового хребця, рвано-забійної рани лобної ділянки, забою м`яких тканин лобної ділянки, забою правого променево-зап`ясткового суглобу, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я.
За вказаним фактом було відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025141380000688 від 23 травня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10.09.2025 по справі №466/8169/25, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільннено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 46 КК України, у зв`язку з примиренням з потерпілим. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025141380000688 від 23 травня 2025 року - закрито (а.с.13-17).
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 10.09.2025 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка набрала законної сили, відповідно до якої ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП.
Відповідно до Висновку експерта №162/25 судово-медичної експертизи від 30.06.2025, у потерпілого ОСОБА_1 виявлено травматичний багатоуламковий імпресійний перелом передньої стінки лобної пазухи, компресійний перелом 2-го поперекового хребця, рвано-забійна рана лобної ділянки, забій м`яких тканин лобної ділянки, забій правого променево-зап`ясткового суглобу. Вказані ушкодження могли утворитись 23.05.2025 від контакту з виступаючими частинами автомобіля при зіткненні його з іншим транспортним засобом пересування і відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я (а.с.21-27).
Згідно Виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 01.08.2025, у ОСОБА_1 на момент звернення скарги на біль у попереку, яка збільшується при ходьбі. Обмеження рухливості у нижніх кінцівках. Відчуття затерпання правої ступні. Головні болі, запаморочення. Пройшов курс: фізіопроцедури №20, відновлююча кінезіотерапія №20. Стан хворого після курсу лікування з незначною позитивною динамікою. Повторний курс лікування через 3 місяці. Обмежити фізичні навантаження (а.с.31-32). 
Крім того, з консультативного висновку спеціаліста від 04.07.2025 вбачається, що ОСОБА_1 звертався до лікаря-психіатра та йому рекомендовано психотерапевтичний супровід в амбулаторних умовах, Спітомін по 1т 2р/д протягом 14 днів, Тризадон по 1т. на ніч (а.с.30).
Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частина 1 та 2 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , зокрема якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів частина 1 статті 1168 ЦК України).
Частина 1 статті 1187 ЦК України визначає, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП водієм, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61-12464св20), від 2 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61-19345св19).
Враховуючи наведене, АТ «Українська залізниця» з яким ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.
Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю.
Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату незалежно від вини такої особи. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.
У відповідності до частини 2 статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина 2 статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
У цивільному законодавстві відсутнє визначення грубої необережності, тому питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина 2 статті 1193 ЦК України, у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Про наявність у діях потерпілого грубої необережності можуть свідчити перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху, тощо, а не проста необачність (постанова Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 712/14046/18).
Аналогічні позиції Верховного Суду сформовані у справах № 466/4412/15-ц, постанова від 5 червня 2019 року; № 756/16649/13-ц постанова від 15 серпня 2019 року; № 447/2438/16-ц постанова від 2 жовтня 2019 року.
Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц дійшов висновку, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завданої здоров`ю особи (постанови Верховного Суду: від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц; від 21 липня 2022 року у справі № 752/13375/19; від 6 липня 2022 року у справі № 442/3107/21).
Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц дійшов висновку, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завданої здоров`ю особи (постанови Верховного Суду: від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц; від 21 липня 2022 року у справі № 752/13375/19; від 6 липня 2022 року у справі № 442/3107/21).
Судом не встановлено обставин непереборної сили, а наявність умислу потерпілого відповідачем не доведена.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що наїзд на позивача відбувся внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого.
Чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.
Відповідно до абзацу 1 пункту 3 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Пунктом 5 вказаної постанови передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При ньому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (пункт 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Водночас суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.
Гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому, грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19).
Таким чином, розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу діагностовано: травматичний багатоуламковий імпресійний перелом передньої стінки лобної пазухи, компресійний перелом 2-го поперекового хребця, рвано-забійна рана лобної ділянки, забій м`яких тканин лобної ділянки, забій правого променево-зап`ясткового суглобу, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я.
Позивач перебував на стаціонарному лікуванні тривалий час, де переніс дві операції, в результаті яких йому вставлено дві металеві пластини в голову, зазнавши сильного фізичного болю, страху за подальше життя та результат лікування, був змушений терпіти медичні втручання й перебувати у стані залежності від сторонньої допомоги. 
Крім того, ОСОБА_1 змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя; змінив сталий життєвий устрій та втратив можливість заробітку та повноцінної реалізації в житті.
Враховуючи наведене, а також глибину та тривалість моральних страждань позивача, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди необхідно зменшити до суми 100000,00грн, що буде співмірним із душевними стражданнями, перенесеними позивачем у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн., суд зазначає наступне.
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У відповідності до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
При цьому, витрати на надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем та АО «Поліс» укладено договір про надання правничої допомоги №25/ЦПК/2025 від 26.05.2025.
На підтвердження розміру судових витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Гіщинським І.Ю., окрім договору про надання правничої допомоги №25/ЦПК/2025 від 26.05.2025, додано додаток №7 до договору про надання правничої допомоги №25/ЦПК/2025 від 26.05.2025, копію детального опису робіт (наданих послуг)виконаних адвокатом від 16.10.2025 та копію акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги на суму 30000грн.
З урахуванням принципу співмірності, складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, пояснень та значимості таких дій у справі, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, суд дійшов висновку, що вартість фактично наданих для ОСОБА_1 послуг у вигляді професійної правової (правничої) допомоги складає суму, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в розмірі 15000,00 грн. 
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. Оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», а тому із відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст.ст. 13,76,81,82,83,89,95,133,137,141,263,265,267, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
позов задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в користь ОСОБА_1 100000,00грн. (сто тисяч гривень) моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень). 
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.(одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.).
У задоволенні решти вимог – відмовити.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП – НОМЕР_8 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ – 40075815, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5.
Третя особа: ОСОБА_2 , РНОКПП – НОМЕР_9 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.
Повний текст судового рішення виготовлено 21 квітня 2026 року.
  Суддя	  	 О.  І.  Ковальчук