Справа № 462/4571/24 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/1185/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 
Провадження №22-ц/811/1186/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І.
з участю: представників ПП «Торгівельно-логістичний центр» – 
Лабая А.М., Цукорник С.Г.,
представника ТОВ «Грінера Україна» - Гнитки Т. В.,
представника АТ «Міжнародний інвестиційний банк» - Грищенка О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Торгівельно-логістичний центр» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 березня 2025 року та на додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 березня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Торгівельно-логістичний центр» (далі - ПП «ТЛЦ») 06.06.2024 року звернулося до Залізничного районного суду м. Львова з позовом до АТ «Міжнародний інвестиційний банк», ТОВ «Грінера Україна», ОСОБА_1 , в якому просить перевести на ПП «Торгівельно-логістичний центр» права та обов`язки покупця нежитлового приміщення літ.Г-1 (контрольно-пропускний пункт), загальною площею 151,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлової будівлі літ. Г-1 (навіс), загальною площею 170,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу, який укладений 21.07.2022 року між АТ «Міжнародний інвестиційний банк» і ТОВ «Грінера Україна», ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н. С. (зареєстровано в реєстрі за №638); визнати за ПП «Торгівельно-логістичний центр» право власності на 51/100 частки будівель автостоянки КАМАЗ, а саме на нежитлове приміщення літ. Г-1 (контрольно-пропускний пункт), загальною площею 151,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлову будівлю літ. Г-1 (навіс) загальною площею 170,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Обгрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л. В., підприємство набуло у власність 49/100 частки будівель автостоянки КАМАЗ, загальною площею 445,0 м.кв., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (колишня адреса - АДРЕСА_3 , власником іншої частки (51/100) було ПП «Едель» на підставі договору купівлі-продажу будівлі контрольно-пропускного пункту, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О., та зареєстрований в реєстрі за №104 від 17.01.2002 року і договору купівлі-продажу навісу з воротами, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І., та зареєстрований в реєстрі за №2016 від 06.08.2002 року.
31.05.2013 року ПП «Едель» за іпотечним договором №0006.13-СВD/PL.108 передало в іпотеку ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» ряд приміщень, в тому числі нежитлову будівлю (навіс з воротами) під. літ. «Г’-1» площею 170,2 кв.м та нежитлове приміщення (контрольно-пропускний пункт) під літ. «Г-1» площею 151,8 кв.м. Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.01.2018 року у справі №914/2455/17 було звернуто стягнення на заставлене майно ПП «Едель» шляхом визнання за ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» права власності на предмет іпотеки, в тому числі на зазначені будівлі КПП та навісу.
21.07.2022 року між АТ «Міжнародний інвестиційний банк» з однієї сторони і ТОВ «Грінера Україна» та ОСОБА_1 з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С. та зареєстрований в реєстрі за № 638, за умовами якого ТОВ «Грінера Україна» та ОСОБА_1 купили у рівних частках кожен (по 1/2 частці) у АТ «Міжнародний інвестиційний банк» нежитлове приміщення літ. Г-1 (контрольно-пропускний пункт) по АДРЕСА_1 за ціною 816 955,00 грн. та нежитлову будівлю літ. Г’-1 (навіс) по АДРЕСА_1 за ціною 620 062,00 грн.
Позивач вважає, що він як співвласник майна, частка якого продавалась АТ «Міжнародний інвестиційний банк», мав переважне право на купівлю цієї частки за ціною, яка була оголошена для продажу. Проте, всупереч вимогам ч. 2 ст. 362 ЦК України, АТ «Міжнародний інвестиційний банк» не повідомив позивача про намір продати свою частку та відчужив її ТОВ «Грінера Україна» та ОСОБА_1 , тим самим було порушено переважне право позивача на купівлю спірного майна.
24.06.2024 року позивачем внесено на депозитний рахунок суду 1437017,00 грн., відповідно до вимог ч. 4 ст. 362 ЦК України.
В подальшому позивачем було доповнено позовні вимоги вимогою про стягнення з ПП «ТЛЦ» на користь ТОВ «Грінера Україна» та ОСОБА_1 сплаченої ними за договором купівлі-продажу від 21.07.2022 року (реєстраційний №638) вартості нежитлового приміщення літ. Г-1 (контрольно-пропускний пункт) загальною площею 151,8 кв.м та нежитлової будівлі літ. Г’-1 (навіс) загальною площею 170,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 1437017,00 грн., шляхом її перерахування з депозитного рахунку ТУ ДСА України у Львівській області, внесених ПП «ТЛЦ» згідно платіжної інструкції №10 від 24.06.2024 року.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 березня 2025 року в задоволенні позову Приватного підприємства «Торгівельно-логістичний центр» до АТ «Міжнародний інвестиційний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна», ОСОБА_1 про переведення прав та обов`язків покупця нежитлових приміщень за договором купівлі – продажу від 21.07.2022 року, стягнення сплаченої за даним договором вартості нежитлових приміщень та визнання права власності на нежитлові приміщення - відмовлено. 
Повернуто Приватному підприємству «Торгівельно-логістичний центр» 1437017,00 грн., сплачених на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації у Львівській області згідно з платіжною інструкцією № 10 від 24.06.2024 року.
Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 березня 2025 року заяву представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» – адвоката Гнитки Тетяни Василівни про вирішення питання судових витрат задоволено частково.
Стягнуто із Приватного підприємства «Торгівельно-логістичний центр» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» 35 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, 8 600 грн. витрат, пов`язаних із залученням спеціаліста для проведення оцінки спірного майна та 220 грн. витрат на надсилання поштової кореспонденції, а всього 43 820 грн. судових витрат. В решті вимог заяви - відмовлено. 
Рішення та додаткове рішення суду оскаржило Приватне підприємство «Торгівельно – логістичний центр», в апеляційній скарзі покликається на їх незаконність та необґрунтованість, вважає, що такі ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
Вважаючи рішення незаконним та необгрунтованим, апелянт посилається на те, що фактично єдиною підставою для відмови у позові ПП «ТЛЦ» суд першої інстанції зазначив те, що судом не встановлено обставин належності об`єкта нерухомого майна будівель автостоянки КАМАЗ на праві спільної часткової власності ВАТ «Львівське АТП-24654» та ПП «Едель», а подальша реєстрація у 2012 році права власності на 49/100 будівель автостоянки КАМАЗ за ПП «ТЛЦ», на думку суду, не є підставою і не свідчить про виникнення права спільної часткової власності ПП «ТЛЦ» і ПП «Едель» на будівлі автостоянки КАМАЗ, оскільки за твердженням суду, до цього будівлі автостоянки КАМАЗ, як об`єкт нерухомого майна, не були об`єктом спільної часткової власності ВАТ «Львівське АТП 24654» із ПП «Едель». На момент продажу АТ «Міжнародний інвестиційний банк» нежитлових приміщень: контрольно – пропускний пункт та навіс по вул. Конюшинна, 28 у м.Львові мав місце продаж не окремих об`єктів права власності, а саме 51/100 частки у спільному майні – будівель автостоянки КАМАЗ, іншим співвласником якого яких був позивач (49/100). Оскільки ні виділу в натурі частки (ПП «Едель», а в подальшому АТ «Міжнародний інвестиційний банк») із спільної власності, ні поділу майна (між ПП «Торгівельно – логістчинйи центр» з однієї сторони та ПП «Едель», чи АТ «Міжнародний інвестиційний банк», з іншої сторони) не здійснювалося, то зазначеним договором фактично було відчужено 51/100 ідеальну частку будівель автостоянки КАМАЗ, що розташована по вул.. Конюшинній, 28 та АДРЕСА_2 . Апелянт також вказує, що суд першої інстанції виходив виключно із того, що щодо кожного з таких окремих об`єктів ЛОДК БТІ та ЕО було проведено державну реєстрацію права власності за ПП «Едель», при цьому не зазначено розмір частки, у випадку якщо б майно належало на праві спільної часткової власності, а натомість визначено, що будівлі під літ. Г-1 і Г’-1 належать ПП «Едель» в цілому. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував те, що ПП «Едель» в 2002 році придбано у ВАТ «Львівське АТП 24654» не просто будівлі КПП (літ. Г-1) та навісу з воротами (літ. Г’-1), а саме 43/100 та 8/100 частки автостоянки КАМАЗ, що підтверджується договорами купівлі-продажу від 17.01.2002 та від 06.08.2002, які були укладені між ВАТ «ЛАТП-24654» та ПП «Едель» і у яких статус придбаного майна зазначено, як частка від автостоянки КАМАЗ. Саме згадані договори купівлі-продажу, а не реєстраційні посвідчення на об`єкти нерухомого майна, що видані ЛОДКБТІ та ЕО, і є правовстановлюючими документами, які підтверджують виникнення прав та обов`язків щодо спірного майна. На думку апелянта, те, що ЛОДКБТІ та ЕО при здійсненні реєстрації права власності на спірне майно не було зазначено, що таке майно є частиною від цілого, не припинило статусу цього майна як частки у автостоянці КАМАЗ.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт також зазначає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, адже не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме п. 4.1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (затверджена наказом Держбуду №121 від 09.06.1998), яка діяла до 15.02.2002 та п. 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме Тимчасове положення, яке діяло до 01.01.2013.
Також апелянт стверджує, що право спільної власності співвласників майна може бути припинено і таке припинення може відбуватись шляхом поділу спільного майна (ст. 367 ЦК України), шляхом виділу частки співвласника із спільного майна або отримання співвласником компенсації вартості його частки в спільному майні (ст. 364 ЦК України), за рішенням суду на підставі позову інших співвласників про припинення права особи на частку у спільному майні (ст. 365 ЦК України); за домовленістю сторін шляхом укладення відповідного договору, або в судовому порядку за відсутності згоди співвласників на такий поділ чи виділ. Тому, на думку апелянта, за відсутності договору чи рішення суду про припинення права спільної власності співвласників на належні їм частки у спільному майні, таке право спільної власності не може вважатись припиненим ні внаслідок видачі реєстраційного свідоцтва на майно (як на ціле, а не як на частку), ні внаслідок присвоєння частині майна окремої поштової адреси.
Апелянт, покликаючись на ст. 362 ЦК України, стверджує, що оскільки АТ «Міжнародний інвестиційний банк» перед укладенням договору купівлі-продажу спірного майна з ТОВ «Грінера Україна» та ОСОБА_1 не повідомив ПП «Торгівельно-логістичний центр» про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає, то мало місце порушення переважного права позивача на купівлю спірного майна, як частки у спільному майні ПП «Торгівельно-логістичний центр» та AT «Міжнародний інвестиційний банк» за ціною та на умовах оголошених для продажу. 
Крім вище наведеного, апелянт стверджує, що ним внесена правильна сума коштів, яка має бути внесена позивачем на депозит суду при пред`явленні позовної вимоги про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу – 1437017,00 грн. (складається з сум, які відповідно до умов договору купівлі-продажу від 21.07.2022, укладеного АТ «Міжнародний інвестиційний банк» з однієї сторони та ТОВ «Грінера Україна» й ОСОБА_1 з іншої сторони, покупці повинні сплатити продавцю: 816955,00 грн. за нежитлове приміщення літ. Г-1 (контрольно-пропускний пункт) у м. Львові та 620062,00 грн. за нежитлову будівлю літ. Г'-1 (навіс)).
З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог Приватного підприємства «Торгівельно-логістичний центр».
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду апелянт зазначає, що при ухваленні додаткового рішення поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, зазначену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, що є підставою для відмови в задоволенні заяви відповідача про стягнення судових витрат.
З наведених підстав просить додаткове рішення скасувати, а заяву представника відповідача ТОВ «Грінера Україна» – адвоката Гнитки Тетяни Василівни про вирішення питання судових витрат залишити без задоволення.
Представником відповідача - ТОВ «Грінера Україна» адвокатом Гниткою Т. В. подано відзив на апеляційну скаргу, у якому вона не погоджується із доводами апеляційної скарги, зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 березня 2025 року законним та обґрунтованим. 
Представник ТОВ «Грінера Україна», покликаючись на положення договору купівлі-продажу від 17.01.2002 року №104, норму ч. 1 ст. 114 Цивільного Кодексу УРСР (в редакції від 30.10.1999 р., яка діяла станом на 17.01.2002 р. – дату укладення зазначеного договору), стверджує, що оскільки будівля «Г-1» продана Відкритим акціонерним товариством «Львівське автотранспортне підприємство 24654» з прилюдних торгів, то право спільної часткової власності на неї не виникло. Предметом договору купівлі-продажу від 06.08.2002 р. №2016, укладеного між ВАТ «Львівське Автотранспортне підприємство 24654» та ПП «Едель» (пункт 1), вказано саме будівлю - навіс з воротами (літ. «Г'-1»), а не частку автостоянки КАМАЗ, тобто продано індивідуально визначений цілісний об`єкт, а не частину об`єкта, як стверджує позивач. Наголошує на тому, що у ПП «Едель» не виникло права спільної часткової власності у 2002 році і це відображено зокрема в реєстраційних посвідченнях КММ №012165 від 15.02.2002 та КММ №015154 від 21.08.2002, згідно яких право приватної власності на спірні будівлі зареєстровано в цілому; згідно актів приймання-передачі також передавалися цілі будівлі «Г-1» та «Г’-1», а не частки автостоянки КАМАЗ. Зазначає, що станом на період продажу спірних будівель Приватному підприємству «Едель» ВАТ «Львівське Автотранспортне підприємство 24654» (надалі - ВАТ «ЛАТП-24954») було єдиним власником автостоянки КАМАЗ, окремі будівлі якої були ідентифіковані як частки. Втім, продаж будівлі «Г-1» з аукціону і був фактичним поділом майна, яке входило до складу автостоянки КАМАЗ. Будівлі ПП «ТЛЦ» ідентифіковані як частка 49/100 автостоянки КАМАЗ, а не як окремі будівлі, тільки тому, що після продажу спірних будівель «Г-1» і «Г’-1», ВАТ «ЛАТП-24654» не перереєструвало решту своїх будівель, як окремі індивідуально визначені (цілі) будівлі. Жодної спільної часткової власності не існувало ні до, ні після вказаного продажу з аукціону. Отже, на момент придбання своїх будівель апелянтом в 2012 році, у ВАТ «ЛАТП-24954» не було спільної часткової власності, а тому не існувало і суб`єктивного переважного права на переведення прав і обов`язків покупця у апелянта, який придбав будівлі у ВАТ «ЛАТП-24954».
Із покликанням на п. 4.3. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 (в редакції, яка діяла станом на дату відкриття розділу), наголошує, що Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №36282259 від 16.11.2012 підтверджується, що на будівлі «Г-1» і «Г’-1», які знаходяться за адресою – АДРЕСА_1 , відкрито нові розділи №6842945 та №6842349, що в свою чергу свідчить про їх виділення зі складу будівель автостоянки КАМАЗ.
Звертає увагу на довідку №2446 від 16.09.2022, видану Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» апелянту у відповідь на його заяву від 08.09.2022, в якій зазначено, що будівлі автостоянки КАМАЗ, які залишилися після відчуження будівель «Г’-1» і «Г-1»,  зокрема будівля трансформаторної під літ. «Д-1», артскважина під літ. «Є-1», артскважина під літ. «Ж-1», естакада під літ. «3-1», насосна під літ. «І-1», є відокремлені і можуть бути зареєстровані окремим об`єктом нерухомості.
На обґрунтування заперечень представник ТОВ «Грінера Україна» також вказує, що апелянт не надав достатніх, допустимих і належних доказів, які б беззаперечно підтверджували перебування спірних будівель, які належать на даний час ТОВ «Грінера Україна» та ОСОБА_1 , у спільній частковій власності, а відтак і не довів наявності у нього переважного права на придбання цих будівель. 
Крім цього, відсутня недобросовісна поведінка вказаних відповідачів при набутті права власності на будівлі «Г-1» і «Г-1», а спірні будівлі придбані ТОВ «Грінера Україна» та ОСОБА_1 вільними від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. 
Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Приватного підприємства «Торгівельно – логістичний центр».
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ПП «Торгівельно - логістичний центр» Цукорник С.Г., Лабая А.М. на підтримання доводів апеляційних скарг, заперечення представника ТОВ «Грінера Україна» Гнитки Т.В., представника АТ «Міжнародний інвестиційний банк» Грищенка О.М. щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства "Торгівельно-логістичний центр", суд першої інстанції, дослідивши надані суду докази на обгрунтування позовних вимог, дійшов висновку, що на підставі договору купівлі – продажу, укладеного 21.07.2022 року, були відчужені не частки у праві спільної часткової власності, а окремі об`єкти нерухомого майна, і за встановлених судом обставин дійшов висновку про безпідставність тверджень ПП «Торгівельно – логістичний центр» про те, що підприємство було позбавлене можливості реалізації переважного права на купівлю частки відповідно до статті 362 ЦК України. Установивши, що спірні нежитлові будівлі під літ. Г-1 і під літ. Г’-1 не є об`єктом спільної часткової власності, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог ПП «Торгівельно - логістичний центр» про переведення прав покупця, оскільки положення статті 362 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області №84 від 25.01.1997 року, створено Відкрите акціонерне товариство «Львівське АТП-24654» шляхом перетворення Державного підприємства «Львівське АТП-24654». З моменту державної реєстрації ВАТ «Львівське АТП-24654» стало правонаступником ДП «Львівське АТП-24654» в частині майна, що перебувало на його самостійному балансі та увійшло до статутного фонду ВАТ. Згідно з Переліком нерухомого майна, переданого у власність ВАТ «Львівське АТП-24654» Регіональне відділення ФДМ України у Львівській області передало ВАТ «Львівське АТП-24654» об`єкти нерухомості, в тому числі Автостоянку КАМАЗ (м. Львів, промзона Сигнівка, вул. Конюшинна) (т.1 а.с.14-15).
Право власності ВАТ «Львівське АТП-24654» на будівлі автостоянки КАМАЗ загальною площею 445,0 кв.м в цілому підтверджується реєстраційним посвідченням Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки серії КММ № 013430 від 09.11.2001 року (т.1 а.с.20).
Відповідно до довідки-характеристики Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №59230 від 09.11.2001 року, будівлі автостоянки КАМАЗ, зареєстровані у БТІ в реєстровій книзі №7 під реєстровим №1810 за ВАТ «Львівське АТП-24654» як ціла частка, тобто окремий об`єкт нерухомого майна, та складається з кількох будівель та споруд: контрольно-пропускного пункту площею 151,8 кв.м. – літ. «Г-1»; навісу площею 170,2 кв.м. – літ «Г’-1»; трансформаторної площею 51,6 кв.м. – літ. «Д-1»; артскважини площею 11,3 кв.м. - літ. «Є-1»; артскважини площею 8,3 кв.м.- літ. «Ж-1»; естакади - літ «З-1»; насосної площею 51,8 кв.м. – літ. «І-1» (т.1 а.с.18).
17.01.2002 року між ВАТ «Львівське АТП-24654» та ПП «Едель» укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ПП «Едель», як переможець аукціону, купило будівлю контрольно-пропускного пункту, позначену в плані будівлі літерою «Г-1», нежитловою площею 151,8 кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_3 і становить 43/100 частини будівель автостоянки КАМАЗ. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О. та зареєстрований в реєстрі за №104, про що зроблено відмітку на зворотній стороні реєстраційного посвідчення від 09.11.2001 року (т.1 а.с. 20 зв.,21).
Відповідно до акта прийому-передачі від 09.01.2002 року, як передбачено п. 4 договору купівлі-продажу, продавець ВАТ «Львівське АТП-24654» передало, а покупець ПП «Едель» прийняло будівлю контрольно-пропускного пункту, загальною площею 151,8 кв.м. (т.1 а.с.151).
Вказане майно придбане ПП «Едель» у ВАТ «Львівське АТП-24654» за результатами аукціону 08.01.2002 року з продажу лоту – будівля контрольно-пропускного пункту, загальна площа 151,8 кв.м., адрема: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.152, 153).
Згідно з реєстраційним посвідченням серії НОМЕР_1 від 15.02.2002 року, виданим Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки за ПП «Едель», право приватної власності в цілому на нежитлове приміщення під літ. «Г-1» по АДРЕСА_3 зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2002 року, реєстровий № 104 та акту прийому передачі від 09.01.2002 року (т.1 а.с.23).
06.08.2002 року між ВАТ «Львівське АТП-24654» та ПП «Едель» укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №2016, про що зроблено відмітку на зворотній стороні реєстраційного посвідчення від 09.11.2001 року, за умовами якого ПП «Едель» купило будівлю - навіс з воротами (літ. «Г’-1»), що розташований по вул. Конюшинна (промзона Сигнівка) у місті Львові (т.1 а.с. 20 зв., 22).
Відповідно до акта прийому-передачі від 06.08.2002 року, як передбачено п.8 договору купівлі-продажу, продавець ВАТ «Львівське АТП-24654» передало, а покупець ПП «Едель» прийняло будівлю навісу з воротами, площею 170,2 кв.м. (т.1 а.с.150).
21.08.2002 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на підставі договору купівлі-продажу будівлі від 06.08.2002 року, реєстровий № 2016, та акту прийому-передачі від 06.08.2002 року видано реєстраційне посвідчення серії НОМЕР_2 , згідно якого за ПП «Едель» зареєстровано право приватної власності в цілому на нежитлову будівлю (навіс з воротами) під літ. «Г’-1» по вул. Конюшинна (Промзона Сигнівка) (т.1 а.с.24).
Листом №22/376-08 від 30.07.2004 року Відділ комунального господарства Залізничної районної адміністрації м. Львова повідомив директора ПП «Едель» про те, що куплені будівлі ПП «Едель» від ВАТ «Львівське АТП-24654» (договір від 06.08.2002 року та договір від 17.01.2002 року) знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.26).
Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №573 від 16.06.2005 «Про встановлення нумерації існуючим будівлям та спорудам на території району» присвоєно №30 на вул. Конюшинні у м. Львові автобазі Відкритого акціонерного товариства «Львівське автотранспортне підприємство 24654» (т.1 а.с.25).
Відповідно до витягів із Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.07.2004 року (№4307968 та №4307676) ПП «Едель» є власником цілої частки (1/1) нежитлового приміщення (контрольно-пропускний пункт) під літ. «Г-1» площею 151,8 кв.м та нежитлової будівлі (навіс з воротами) під. літ. «Г’-1» площею 170,2 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.154, 158).
На підставі вищенаведеного, суд першої інстанції правильно встановив, що у 2002 році ВАТ «Львівське АТП-24654» відчужило на користь ПП «Едель» окремі об`єкти нерухомого майна, а не частики автостоянки КАМАЗ, адже ВАТ «Львівське АТП-24654» продало ПП «Едель» зі складу будівель автостоянки КАМАЗ, що складалася із кількох будівель та споруд, окремі об`єкти нерухомого майна: будівлю контрольно-пропускного пункту, позначену в плані літерою «Г-1» та будівлю - навіс з воротами позначену в плані літерою «Г’-1» і щодо кожного з таких окремих об`єктів Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки було проведено державну реєстрацію права власності за ПП «Едель», при цьому не зазначено розмір частки (як було б у випадку, якщо б майно належало на праві спільної часткової власності), а натомість визначено, що будівлі під літ. Г-1 і Г’-1 належать ПП «Едель» в цілому. 
Такі ж дані щодо цих об`єктів нерухомого майна відображені і в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.
З огляду на вищенаведені встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем документи Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки – висновки від 08.11.2001 року і 25.07.2002 року та довідки-характеристики від 09.11.2001 року і 29.07.2002 року, які містять визначення певних ідеальних частин об`єкту – будівель автостоянки КАМАЗ, не спростовують вказаних висновків суду, оскільки правовідносини між ВАТ «Львівське АТП-24654» та ПП «Едель» щодо купівлі-продажу будівель під літ. Г-1 і Г’-1, як окремих об`єктів нерухомого майна, оформлені відповідними договорами від 17.01.2002 року та 06.08.2002 року, а належність цих об`єктів нерухомого майна в цілому ПП «Едель» підтверджується даними державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Вищенаведене спростовує доводи апелянта щодо належності об`єкта нерухомого майна - будівель автостоянки КАМАЗ на праві спільної часткової власності ВАТ «Львівське АТП-24654» та ПП «Едель». 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що ним не встановлено обставин належності об`єкта нерухомого майна - будівель автостоянки КАМАЗ на праві спільної часткової власності ВАТ «Львівське АТП-24654» та ПП «Едель».
Судом першої інстанції також встановлено, що 26.04.2012 року між ВАТ «Львівське АТП-24654» і ПП «Торгівельно – логістичний центр» укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ПП «Торгівельно – логістичний центр» купило нерухоме майно, в тому числі будівлі автостоянки КАМАЗ, що складаються з: будівлі трансформаторної літ. «Д-1» пл. 51,6 кв.м, артскважини літ. «Є-1» пл. 11,3 кв.м, артскважини літ. «Ж-1» пл. 8,3 кв.м, естакади літ. «З-1», насосної літ. «І-1» пл. 51,8 кв.м, асфальтобетонних замощень літ. «І» пл. 123 кв.м, що становлять 49/100 часток у складі будівель загальною площею 445,0 м.кв., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (колишня адреса - АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Волинською Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №518.
Укладенню зазначеного договору купівлі-продажу передувала заява ПП «Едель» в особі директора Данчука Р.А. від 28.02.2012 року (підпис директора на заяві посвідчений приватним нотаріусом Михайленком О.В.), якою ПП «Едель», як співвласник будівель автостоянки КАМАЗ, заявило про відмову від здійснення свого переважного права на купівлю 49/100 частин вказаних будівель у іншого співвласника – ВАТ «Львівське АТП 24654» (т.1 а.с.9-10).
Із витягу про державну реєстрацію прав № 34075181 від 10.05.2012 року (т.1 а.с.11) вбачається, що 49/100 частки об`єкта нерухомого майна – будівель автостоянки КАМАЗ, загальною площею 445 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі вказаного договору купівлі-продажу від 26.04.2012 року належить ПП «Торгівельно – логістичний центр».
Суд першої інстанції звернув увагу на те, що відомості про зазначені приміщення та їх власника досі не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно незважаючи на те, що відповідно до довідки Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 2446 від 16.09.2022 року, виданої за заявою ПП «Торгівельно – логістичний центр», враховуючи дані держаної реєстрації права власності на будівлі під літ. Г’-1 і нежитлового приміщення під літ Г-1 як на окремі об`єкти нерухомого майна, будівлі автостоянки КАМАЗ, які залишились після їх відчуження є відокремлені і можуть бути зареєстровані окремим об`єктом нерухомості за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 123 кв.м (т.1 а.с.111, 112).
Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що подальша реєстрація у 2012 році права власності на 49/100 будівель автостоянки КАМАЗ за ПП «Торгівельно – логістичний центр» не є підставою і не свідчить про виникнення права спільної часткової власності ПП «Торгівельно – логістичний центр» і ПП «Едель» на будівлі автостоянки КАМАЗ, оскільки за встановлених судом у даній справі обставин до цього будівлі автостоянки КАМАЗ, як об`єкт нерухомого майна, не були об`єктом спільної часткової власності ВАТ «Львівське АТП 24654» із ПП «Едель».
Судом першої інстанції також встановлено, що 31.05.2013 року ПП «Едель» за іпотечним договором №0006.13-СВD/PL.108, передало в іпотеку ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» (з 30.05.2018 року – АТ «Міжнарожний інвестиційний банк») ряд приміщень, в тому числі нежитлову будівлю (навіс з воротами) під. літ. «Г’-1» площею 170,2 кв.м та нежитлове приміщення (контрольно-пропускний пункт) під літ. «Г-1» площею 151,8 кв.м (т.1 а.с.191-193).
Приміщення, придбані ПП «Торгівельно – логістичний центр», не включені до майна, що передане в іпотеку.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.01.2018 року у справі №914/2455/17 звернено стягнення на заставлене майно ПП «Едель» шляхом визнання за ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» права власності на предмет іпотеки, в тому числі на нежитлову будівлю (навіс з воротами), позначену в плані літ. Г’-1 загальною площею 170,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення (контрольно-пропускний пункт) під літ. «Г-1» площею 151,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.28-30).
14.03.2018 року проведено державну реєстрацію права власності банку на вказані приміщення.
Згідно з даними витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №117431372 та №117433153 від 17.03.2018 року, ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» є власником цілої частки (1/1) нежитлового приміщення (контрольно-пропускний пункт) під літ. «Г-1», площею 151,8 кв.м, та нежитлової будівлі (навіс з воротами) під. літ. «Г’-1» площею 170,2 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.109 зв., 110).
Приміщення ПП «Торгівельно – логістичний центр» не входять до складу зареєстрованих за ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» будівель.
21.07.2022 року між АТ «Міжнародний інвестиційний банк», з однієї сторони, та ТОВ «Грінера Україна» й ОСОБА_1 , з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, серед яких і контрольно-пропускний пункт та навіс (посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С. (зареєстровано в реєстрі за № 638), з якого вбачається, що АТ «Міжнародний інвестиційний банк» продав, ТОВ «Грінера Україна» та ОСОБА_1 купили у рівних частках кожен (по 1/2 частці): нежитлове приміщення літ. Г-1 (контрольно-пропускний пункт) по АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю літ. Г’-1 (навіс) по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.31-34).
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У постанові від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду виснував, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. (пункти 6.44, 6.45)
Зазначений правовий висновок міститься також і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (п.п. 7.15, 7.16), постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (п.п. 37, 38), постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №610/1030/18 (п.п. 46.1, 46.2).
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (частина перша статті 386 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.
Суб`єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно. При цьому під здійсненням переважного права необхідно вважати передання (надіслання) продавцю оферти щодо укладення основного або попереднього договору купівлі-продажу частки.
Частиною четвертою статті 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27.05.2020 року по справі № 599/1327/17-ц висловив наступну правову позицію щодо того, що «переважне право є організаційним, відносним та вторинним.
Переважне право співвласника на купівлю частки є організаційним, оскільки завдяки йому створюється передумова для набуття його носієм права на частку в праві спільної часткової власності внаслідок створення можливості для укладення договору купівлі-продажу. Саме по собі переважне право учасника спільної власності не надає його суб`єктові будь-яких майнових прав (речових, зобов`язальних та ін.), які зумовлювали б виникнення або перехід права власності. Причому відповідне майнове право виникає тільки завдяки укладенню договору купівлі продажу частки або в результаті переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу. У свою чергу, конструкція переважного права дозволяє організувати відносини учасників спільної часткової власності, створивши передумови для суб`єкта переважного права укласти договір купівлі-продажу частки.
Відносність переважного права співвласника полягає в тому, що це право реалізується в організаційних відносинах, учасники яких є персоніфікованими. Тобто в будь-якому разі чітко визначеними є суб`єкти правовідносин спільної власності. Однак його характеристика як відносного не позбавляє переважного права співвласника й певних абсолютних властивостей, які полягають в абсолютності захисту переважного права. Під абсолютністю захисту розуміється можливість носія переважного права пред`явити позов про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу частки до будь-якої іншої особи - не учасника спільної власності.
Вторинність переважного права проявляється в тому, що його виникнення зумовлене «перебуванням» у відносинах спільної власності, завдяки чому особа має статус учасника спільної часткової власності. Тобто переважне право є вторинним до права учасника на частку. За умови припинення права на частку або правовідносин спільної часткової власності припиняється й переважне право.»
Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що передбачені положеннями статті 362 ЦК України обмеження щодо розпорядження своєю часткою стосуються лише продажу частки співвласником. 
Встановивши при розгляді справи, що нежитлове приміщення під літ. Г-1 (контрольно-пропускний пункт) по АДРЕСА_1 та нежитлова будівля під літ. Г’-1 (навіс) по АДРЕСА_1 , не є об`єктом спільної часткової власності, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позовних вимог ПП «Торгівельно – логістичний центр» про переведення прав покупця і визнання за ним права власності на ці будівлі, оскільки положення статті 362 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
При цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що право власності ПП «Едель» і в подальшому - ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» на спірні нежитлові приміщення було оформлено як на окремі об`єкти нерухомості, а не як на частку у праві спільної часткової власності, а отже, з урахуванням того, що нерухоме майно відчужене як самостійні об`єкти нерухомого майна, судом не встановлено порушення переважного праа позивача на придбання частки.
Суд першої інстанції вірно зазначив про те, що для переведення на позивача прав та обов`язків покупця, позивач, з врахуванням положень статті 81 ЦПК України, мав би не просто володіти часткою будівель автостоянки КАМАЗ, а довести належними та допустимими доказами, що відповідачі, укладаючи відповідні договори, набули частку у праві спільної часткової власності на це майно, а не на індивідуально визначені об`єкти нерухомого майна, однак таких доказів підтвердження своїх обґрунтувань позивач суду не надав.
Колегія суддів вважає доведеними належними та допустимими доказами ті обставини, що ПП «Едель» з 2002 року було власником окремих об`єктів нерухомого майна, які за рішенням Господарського суду Львівської області від 29.01.2018 року у справі №914/2455/17 набуло у власність ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» і які останнім, як окремі об`єкти нерухомого майна, були продані 21.07.2022 року в рівних частках ТОВ «Грінера» та ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що обставини купівлі-продажу спірних будівель та їх державної реєстрації у 2002 році не є предметом розгляду у цій справі, оскільки позивачем не заявлялися вимоги щодо неправомірності чи безпідставності таких реєстрацій, та звертає увагу на те, що ПП «Едель» купило нежитлове приміщення під літ. Г-1 (контрольно-пропускний пункт) за результатом аукціону, проведеного філією «Львівський аукціонний центр ДАК «НМАЦ» 08.01.2002 р. (протокол № 04).
Разом з тим, згідно частини першої статті 114 Цивільного Кодексу УРСР (в редакції від 30.10.1999, яка діяла станом на 17.01.2002), при продажі частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів.
Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 17 травня 2022 року у справі №520/2224/19 виснував, що у разі продажу частки співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів (ч. 1 ст. 362 ЦК України).
Переважного права інших співвласників на придбання частки не існує у випадках її відчуження іншим чином: шляхом укладення договорів міни, дарування, ренти (якщо майно передається безоплатно – ст. 734 ЦК України), довічного утримання, спадкового договору або складання заповіту. Крім того, інші співвласники позбавлені переважного права на купівлю частки у праві спільної часткової власності в разі її продажу з публічних торгів.
Верховний Суд вважає, що положення ч. 4 ст. 362 ЦК України регулюють відносини виключно з переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним із порушенням переважного права, а в разі відчуження частки спільної часткової власності шляхом укладення договору міни, дарування, ренти, довічного утримання, спадкового договору або складання заповіту, а також внесення вкладу до статутного капіталу інші співвласники не мають переважного права на придбання такої частки. Саме тому на встановлені у справі правовідносини положення цієї статті не розповсюджуються.
Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у пункті 6.52 постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 - при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги … мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб.
Оскільки нежитлове приміщення під літ. Г-1 продане Відкритим акціонерним товариством «Львівське автотранспортне підприємство 24654» з прилюдних торгів, то переважне право на його купівлю не виникло. Якщо таке право не виникло, то воно не могло бути передане Відкритим акціонерним товариством «Львівське автотранспортне підприємство 24654» апелянту при відчуженні будівлі трансформаторної під літ. «Д-1», артскважини під літ. «Є-1», артскважина під літ. «Ж-1», естакада під літ. «3-1», насосна під літ. «І-1», які залишилися після продажу спірних будівель Приватному підприємству «Едель».
Щодо доводів апелянта про неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції - не застосування закону, який підлягав застосуванню, а саме пункту 4.1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (затверджена наказом Держбуду №121 від 09.06.1998), яка діяла до 15.02.2002 та пункту 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме Тимчасове положення, яке діяло до 01.01.2013, колегія суддів вважає підставним не застосування наведених апелянтом норм, оскільки правомірність державної реєстрації права власності на спірні будівлі не є предметом спору у цій справі, вимоги щодо неправомірності чи безпідставності державної реєстрації у 2002 році позивачем не заявлялися.
З тих самих мотивів колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також підставно не взяв до уваги доводи представників позивача про те, що при оформленні договору іпотеки та подальшій реєстрації права власності на спірні будівлі за ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» не враховано даних про визначення характеристик будівель автостоянки КАМАЗ як цілісного об`єкта нерухомого майна та подальшого визначення частки цього об`єкта, яка передавалась в іпотеку, всі подальші реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна здійснювалось також без врахування зазначених характеристик.
Власником усіх будівель автостоянки КАМАЗ у 2002 році (до їх відчуження ПП «Едель») було лише ВАТ «ЛАТП-24654».
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі №501/2148/17 зазначено, що поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. 
Отже, як виділ, так і поділ майна можливий за умови, що є, як мінімум, два співвласники.
Постанова Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №498/232/17, на яку покликається апелянт, є нерелевантною спірним правовідносинам. Спір у справі №498/232/17 стосувався визнання права власності на спадкове майно, скасування рішень та визнання недійсними правовстановлюючих документів. Наведена апелянтом постанова ВС не містить жодних правових висновків, які можна було б застосувати у спорі, що розглядається. У наведеній апелянтом постанові є лише покликання на рішення, яким встановлені преюдиційні обставини - рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 15 липня 2008 року, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2012 року, яким на ОСОБА_4 переведені права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 20 вересня 2000 року 19/100 або 1/3 частини житлового будинку. Крім того, спір у вказаній справі виник між трьома співвласниками житлового будинку, поділеного на квартири, і з самого початку об`єкт мав кількох співвласників, які на праві спільної часткової власності володіли цим багатоквартирним будинком. Натомість у справі, що розглядається, до відчуження з аукціону будівлі, автостоянка КАМАЗ належала єдиному власнику - ВАТ «Львівське АТП-24654». Слід розрізняти спільну часткову власність, як спільну власність кількох осіб на один об`єкт нерухомості, і власність однієї особи (в даному випадку - ВАТ «ЛАТП-24954) на один майновий комплекс, в якому будівлі ідентифіковані як частини цього майнового комплексу. Ці два випадки не є тотожними.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновку про безпідставність тверджень ПП «Торгівельно – логістичний центр» про те, що підприємство було позбавлене можливості реалізації переважного права на купівлю частки відповідно до статті 362 ЦК України, оскільки дослідивши надані суду докази на обгрунтування позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що на підставі договору купівлі – продажу, укладеного 21.07.2022 року, були відчужені не частки у праві спільної часткової власності, а окремі об`єкти нерухомого майна. 
Установивши, що спірні нежитлові будівлі під літ. Г-1 і під літ. Г’-1 не є об`єктом спільної часткової власності, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні вимог ПП «ТЛЦ» про переведення прав покупця, оскільки положення статті 362 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Судом першої інстанції вірно враховано те, що право власності ТОВ «Грінера Україна» та ОСОБА_1 , а перед ними і право власності АТ «Міжнародний інвестиційний банк» на спірні нежитлові приміщення оформлено як на окремі об`єкти нерухомості, а не частку у праві спільної часткової власності, а отже, з урахуванням того, що нерухоме майно відчужене як самостійні об`єкти нерухомості, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність порушених прав позивача на переважне право придбання спірних будівель.
Оскільки колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції про відсутність у ПП «Торгівельно – логістичний центр» переважного права купівлі та переведення на нього прав і обов`язків покупця нежитлових приміщень, а саме, контрольно – пропускного пункту та навісу, що розташовані по АДРЕСА_1 , за договором купівлі – продажу, укладеним 21.07.2022 року, інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо суми коштів, внесених на депозит суду, не спростовують висновків суду про відмову в задоволенні позову.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу, 2) пов`язані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
На підтвердження надання послуг з незалежної оцінки майна додано звіти про оцінку майна від 18.11.2024 року та копію акта прийому - передачі робіт від 13.12.2024 року.
Згідно з платіжною інструкцією №4923 від 13.12.2024 року ТОВ «Грінера Україна» сплачено 8600.00 грн. за надані послуги ФОП ОСОБА_2 згідно договору №15/11/241ео від 15.11.2024 року про надання послуг з незалежної оцінки майна.
З врахуванням вищезазначених доказів на підтвердження понесення ТОВ «Грінера Україна» витрат, суд першої інстанції підставно стягнув з ПП «Торгівельно - логістичний центр» на користь ТОВ «Грінера Україна» 8600.00 грн. витрат, пов`язаних із залученням спеціаліста для проведення незалежної оцінки майна.
З огляду на те, що витрати на відправку поштової кореспонденції є витратами пов`язаними з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункт4 частини 3 статті 133 ЦПК України), а відповідачем ТОВ «Грінера Україна» належними та допустимими доказами підтверджено понесення ним витрат на оплату послуг АТ «Укрпошта», і кореспонденція, яка надсилалася стосувалася розгляду справи, суд першої інстанції вірно стягнув з позивача 220 грн. витрат на надсилання поштової кореспонденції. 
Що стосується стягнення судом першої інстанції з ПП «Торгівельно – логістичний центр» на користь ТОВ «Грінера Україна» витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Вважаючи додаткове рішення суду незаконним та необґрунтованим, апелянт посилається на те, що сума витрат на професійну правничу допомогу, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, а тому суд повинен був відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 
Згідно ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. 
Відповідно до ч.2 ст.134 ЦПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. 
Неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат, відтак у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. 
Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
 
Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників. 
А відтак, доводи апелянта про те, що сума витрат на професійну правничу допомогу, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, а тому суд лише з цих підстав повинен був відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, не заслуговують на увагу. 
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі№ 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Частина третя статті 137 ЦПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Разом з тим, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Представником ТОВ «Грінера Україна» надано договір про надання правової допомоги, укладений 30.11.2019 року між ТОВ «Грінера Україна» і АО «Айемпартнерс», за умовами якого дане АО надає ТОВ «Грінера Україна» правову допомогу і представляє його інтереси в судах, а також додаткову угоду від 17.07.2024 року до вказаного договору, якою визначено порядок оплати гонорару АО за надання правової допомоги ТОВ «Грінера Україна» і погоджено сторонами вартість певних видів послуг при наданні правової допомоги у даній справі. 
Для надання правової допомоги у справі АО «Айемпартнерс» була залучена адвокат Гнитка Т.В. згідно договору – доручення від 30.11.2019 року.
Надання правничої допомоги і розмір витрат підтверджується актом приймання – передачі послуг з надання правової (правничої) допомоги №04/03/25 від 04.03.2025 року.
Платіжною інструкцією №11600 від 05.03.2025 року підтверджується сплата ТОВ «Грінера Україна» на рахунок АО «Айемпартнерс» 47000.00 грн. за надання юридичних послуг. 
З огляду на вищенаведене, беручи до уваги надання ТОВ «Грінера Україна» доказів на підтвердження надання правничої допомоги, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який задовольняючи частково заяву представника відповідача ТОВ «Грінера Україна» адвоката Гнитки Т.В. та стягуючи з ПП «Торгівельно – логістичний центр» 35000.00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, дійшов правильного висновку про необхідність подання відзиву, пояснень та значимості таких дій у справі, необхідність участі в судових засіданнях, та з врахуванням принципу співмірності, складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, дійшов висновку, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 47000.00 грн. є завищеним, а відтак підставно зменшив суму цих витрат до 35000.00 грн.
Доводи апеляційної скарги ПП «Торгівельно – логістичний центр» не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. 
А відтак, оскаржуване додаткове рішення суду від 25 березня 2025 року слід залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржувані рішення суду та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Приватного підприємства «Торгівельно-логістичний центр» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 березня 2025 року та на додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 березня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 березня 2025 року та додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 березня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді – члена колегії суддів повна постанова складена 20 квітня 2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк