УХВАЛА

08 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 902/1331/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.,
за участю секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,
представників учасників справи: 
Міністерства оборони України - ОСОБА_1, 
Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця - Єзерська О. С., 
Офісу Генерального прокурора - Декалюк Д. Є., 
Вінницької міської ради - Мичківський І. П., 
Релігійної громади Великомученика Георгія Побідоносця Української Православної Церкви - Осколков І. Л., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства оборони України
на рішення Господарського суду Вінницької області від 03.06.2025 
(суддя Тварковський А. А.)
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025
(судді Мельник О. В., Олексюк Г. Є., Гудак А. В.)
у справі за позовом Заступника керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі:
1) Міністерства оборони України
2) Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця
до 1) Вінницької міської ради
2) Релігійної громади Великомученика Георгія Побідоносця Української Православної Церкви
про визнання рішень недійсними та витребування земельних ділянок.
ВСТАНОВИВ:
1. Історія справи
1.1. Заступник керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - Міноборони) та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця (далі - КЕВ) до Вінницької міської ради (далі - Міськрада) та Релігійної громади Великомученика Георгія Побідоносця Української Православної Церкви (далі - Релігійна громада) про визнання рішень Вінницький міської ради недійсними та витребування земельних ділянок.
1.2. На обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор вказує на неправомірну передачу у постійне користування Релігійній громаді земельних ділянок, що розташовані за адресою: просп. Коцюбинського, буд. 60, м. Вінниця на підставі рішень Міськради від 27.02.2009 № 2280 та від 23.08.2018 № 1313. Ці земельні ділянки, за доводами прокурора, є землями оборони і є власністю держави, а тому Міськрада, передаючи їх як землі комунальної власності у постійне користування Релігійній громаді, вийшла за межі своїх повноважень.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням від 03.06.2025 Господарський суд Вінницької області у задоволенні позову відмовив.
2.2. Суд першої інстанції встановив, що, враховуючи принцип книжкового володіння, одночасно фактичними володільцями спірних земельних ділянок є Вінницька Міськрада як власник, а також Релігійна громада як користувач на іншому речовому праві - праві постійного користування.
2.3. Враховуючи правові висновки Верховного Суду, суд зазначив, що належному способу захисту позивачів у спорі з іншими особами щодо права власності та права користування земельними ділянками відповідає позовна вимога про витребування на їх користь у власність та постійне користування з власності та постійного користування осіб, за якими зареєстровані такі права, земельних ділянок, ідентифікованих відповідними кадастровими номерами.
2.4. Натомість прокурор, заявивши позов в інтересах КЕВ м. Вінниця, жодних позовних вимог, які його стосуються взагалі не пред`явив, зокрема, щодо права постійного користування спірними земельними ділянками, а в інтересах Міноборони як уповноваженого державного органу управління майном оборони не заявив позовних вимог про витребування нерухомого майна з володіння Вінницької Міськради, що позбавляє можливість вирішити питання відносно припинення комунальної власності на спірні земельні ділянки, за наслідками чого і припинити відповідну державну реєстрацію. До Міськради заявлені лише вимоги про скасування рішень щодо надання земельних ділянок у постійне користування Релігійній громаді.
2.5. Суд дійшов висновку, що задоволення заявлених прокурором позовних вимог і встановлення порушених прав держави та позивачів не призведе до відповідного захисту цих прав, оскільки витребування на користь держави земельних ділянок лише з постійного користування Релігійної громади не призведе до автоматичного припинення права комунальної власності цих земельних ділянок.
2.6. Визнання незаконними та скасування рішень Вінницької міської ради у контексті спірних правовідносин не є належним способом захисту, адже за усталеною практикою Верховного Суду саме пред`явлення віндикаційного позову до володільців майна є належним та ефективним способом захисту прав власника чи титульного володільця земельної ділянки.
2.7. Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 09.12.2025 рішення суду першої інстанції залишив без змін.
2.8. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо неналежного способу захисту, обраного прокурором. Зокрема, вказав, що за наявності зареєстрованого за Міськрадою права власності на спірну земельну ділянку, позбавлення постійного землекористувача фактичного володіння саме по собі не є належним способом захисту права власності держави. Така процесуальна конструкція позовних вимог не спрямована на усунення порушення з боку зареєстрованого власника (Вінницької міської ради) та не відповідає правовій природі віндикаційного позову, оскільки ці вимоги пред`явлено до особи, за якою зареєстровано лише похідне речове право постійного користування, що унеможливлює вирішення питання щодо припинення комунальної власності на спірні земельні ділянки та, як наслідок, скасування відповідної державної реєстрації.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
3.1. Міноборони через підсистему "Електронний суд" подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду Вінницької області від 03.06.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025, у якій просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, витребувати з чужого незаконного володіння Релігійної громади на користь держави в особі Міноборони земельні ділянки з кадастровими номерами 0510136300:01:037:0060 (площею 0,1745 га), 0510100000:01:037:0216 (площею 0,3843 га).
3.2. Посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), вказує на те, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про витребування земельних ділянок, не врахували висновки, викладені, зокрема, у таких постановах Верховного Суду:
- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц про те, що лише держава як власник має право визначати користувача земельної ділянки. Рішення органу, який не є уповноваженим на розпорядження такими землями, не породжує жодних правових наслідків; 
- у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 911/3594/17 та № 916/1415/19, відповідно до яких державна реєстрація речових прав створює лише спростовувану презумпцію, яка не є безспірним доказом наявності права. У випадку, якщо підстави для такої реєстрації є незаконними, вони можуть бути спростовані, а майно витребуване відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України;
- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц та від 22.01.2020 у справі №910/1809/18, згідно з якими власник не втрачає права на майно у випадку незаконної державної реєстрації права за іншою особою. Таке майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння; 
- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 та від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 де наголошено про те, що навіть якщо відповідні акти органу місцевого самоврядування не були оскаржені окремо, суд зобов`язаний надати їм правову оцінку у межах принципу jura novit curia. Ігнорування цього обов`язку є порушенням матеріального та процесуального права. 
3.3. Враховуючи викладене, за доводами Міноборони, суди застосували норми статей 77, 84, 122 Земельного кодексу України та статті 387 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування в подібних правовідносинах, що є підставою для скасування судових рішень відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України. 
3.4. Помилкою судів, на думку Міноборони, є ігнорування спеціального правового режиму земель оборони, адже частина друга статті 77 Земельного кодексу України імперативно встановлює, що землі оборони можуть перебувати виключно у державній власності. 
4. Позиції інших учасників справи
4.1. Релігійна громада у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін як законні та обґрунтовані. 
4.2. КЕВ та прокурор у відзивах касаційну скаргу підтримали, просили її задовольнити. 
5. Мотивувальна частина
5.1. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке.
5.2. Забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, суд, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
5.3. Згідно із положеннями пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
5.4. При цьому згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
5.5. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики з вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції є запорукою дотримання принципу правової визначеності.
5.6. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц.
5.7. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.
5.8. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі. Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
5.9. Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.
5.10. При цьому посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
5.11. У постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (на неврахування висновків у якій посилається сам заявник у касаційній скарзі) Велика Палата Верховного Суду нагадала, що: "набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших.
Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). І такі вимоги позивачем пред`явлені (див. наступний розділ цієї постанови)" (див. пункти 146, 147).
5.12. Колегія суддів враховує, що у справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій установили, що зареєстрованим власником земельних ділянок, про витребування яких у Релігійної громади подано позов, є територіальна громада м. Вінниці в особі Вінницької міської ради, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас позовних вимог в інтересах держави до Міськради, за якою зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку, прокурор не заявив, а тому суди й дійшли висновку про неналежність обраного способу захисту, що і стало підставою для відмови у позові.
5.13. При цьому зокрема і у наведених скаржником постановах Велика Палата Верховного Суду послідовно нагадувала про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 , від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). 
5.14. Колегія суддів зауважує, що скаржник, викладаючи фактичні обставини, взагалі не зазначив, у чому ж саме полягає невідповідність оскаржуваних судових рішень висновкам, які викладені у зазначених у касаційній скарзі постановах. Адже висновки, наведені в оскаржуваних судових рішеннях, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які покликається скаржник, а доводи про їх невідповідність є суто декларативними, необґрунтованими та відхиляються касаційним судом.
5.15. З огляду на викладене Верховний Суд констатує, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови судів першої та апеляційної інстанцій з цих підстав.
5.16. Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України"). 
5.17. У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
5.18. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". 
5.19. У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягає.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Вінницької області від 03.06.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 у справі № 902/1331/24 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський