ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/486/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Сальнікової Г.І. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом 	Товариства з обмеженою відповідальністю "777 Голд" (63503, Харківська обл., м. Чугуїв, вул. Харківська, буд. 151) 	
до 	Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України (64644, Харківська обл., Лозівський р-н., с. Миролюбівка,  вул. Дружби, буд. 19-А) 	
про 	стягнення 195219,05 грн. 	
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "777 Голд" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача -Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України про стягнення 195219,05 грн., з яких: основний борг у розмірі 64800,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 33663,56 грн., 3% річних у розмірі 7574,49 грн., пеня у розмірі 89181,00 грн., а також судові витрати.
Позов обґрунтовано невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором суборенди резервуарів №141 від 07.12.2021 в частині орендної плати за користування об`єктом. 
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.02.2026 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Беручи до уваги те, що поданий позов за своїми ознаками є малозначним в розумінні частини 5 статті 12 ГПК України, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання для повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, розгляд справи ухвалено здійснювати в письмовому провадженні без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами справи. 
Суд зазначає, що 18.10.2023 введено в дію зміни, що внесені в Господарський процесуальний кодекс України Законом України №3200-IX від 29.06.2023 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документам".
Відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України усі юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Отже, учасники справи зобов`язані мати зареєстрований Електронний кабінет в підсистемі Електронний суд ЄСІТС.
Відповідно до пункту 17 розділу ІІІ Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, особам, які зареєстрували Електронний кабінет в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою.
Таким чином, процесуальним законодавством передбачено спосіб належного повідомлення сторін про розгляд справи - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через "Електронний кабінет".
Правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №910/6322/21, від 29.06.2022 у справі №906/184/21.
Матеріали справи свідчать, що учасники справи зареєстрували Електронний кабінет в підсистемі Електронний суд ЄСІТС, а тому копію ухвали суду про відкриття провадження у справі було надіслано до їх зареєстрованих Електронних кабінетів, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.
Пунктом 2 частини 6 статті 242 ГПК України передбачено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Окрім того, за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
Також, ухвалу Господарського суду Харківської області від 23.02.2026 по справі №922/486/26 оприлюднено в електронному вигляді в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що вбачається за веб-адресою: https://reyestr.court.gov.ua/.
Отже, матеріали справи свідчать, що учасники справи повідомлені належним чином про розгляд даної справи. Водночас судом було створено всім учасникам справи належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів для обґрунтування своїх вимог та заперечень.
Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Будь-яких заяв або клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідно до статті 252 ГПК України від учасників справи на адресу суду не надходило.
Відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України, не подав до суду відзив на позов, тобто не скористався наданим йому процесуальним правом, а тому справа розглядається за наявними матеріалами, відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України. 
Положеннями частини 4 статті 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши наявні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.
Матеріали справи свідчать, що 07.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "777 Голд" (далі - позивач, орендар) та Державним підприємством "Дослідне господарство "Комсомолець" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України (далі - відповідач, суборендар) укладено договір суборенди резервуарів №141 (далі - договір). 
Відповідно до пункту 1.1. договору, орендар передає, а суборендар приймає в тимчасове платне користування 7 резервуарів об`ємом 50 м. куб. та 2 резервуара об`ємом 70 м. куб (далі - об`єкт). 
Відповідно до пунктів 1.2., 1.3. договору визначено, що об`єкт знаходиться за адресою: Харківська область, м. Чугуїв, вул. Харківська, 208. Об`єкт знаходиться у володінні і користування орендаря відповідно до договору оренди нафтобази №31 від 01.08.2021 року, що укладений між орендарем та ПП "Маршал". 
Згідно з пунктом 2.1. договору об`єкт передається орендарем суборендарю для використання останнім у господарській діяльності з метою зберігання карбамідно-аміачної суміші. 
Відповідно до пункту 3.1. договору об`єкт повинен бути переданий орендарем та прийнятий суборендарем протягом трьох днів з моменту підписання договору. 
Згідно з пунктом 3.2. договору передача майна здійснюється за актом прийому-передачі. 
Відповідно до пунктів 4.1, 4.2. договору, договір діє з моменту підписання і до 31 травня 2022 р. Термін оренди може бути скорочений лише за згодою сторін.
Відповідно до пункту 5.1. договору орендна плати за користування об`єктом, нараховується щомісячно. Розмір орендної плати за місяць складає 10800 грн., в тому числі ПДВ 1800,00 грн. 
Згідно з пунктом 5.2. договору передбачено, що орендна плата нараховується з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі об`єкта, незалежно від наслідків господарської діяльності суборендаря. 
Пунктом 5.3. договору передбачено, що оплата здійснюється в національній валюті не пізніше 20-го числа поточного місяця, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендодавця чи у готівковій формі згідно чинного законодавства України. 
Згідно з умовами пунктом 9.5 договору, припинення (закінчення) строку дії цього договору тягне за собою припинення зобов`язань сторін по ньому, але не звільняє сторони договору від відповідальності за його порушення, якщо такі мали місце при виконанні даного договору.
Відповідно до Акту прийому-передачі від 07.12.2021 до договору суборенди резервуарів №141 від 07.12.2021 орендар передав, а суборендар прийняв резервуар в кількості 7 шт. об`ємом 50м. куб.; резервуар в кількості 2 шт. об`ємом 70 м. куб. При цьому в акті прийому-передачі зазначено, що об`єкт придатний для використання суборендарем з метою, передбаченою договором. Претензій щодо стану об`єкта у сторін немає. 
Матеріали справи свідчать, що між орендарем та суборендарем складені та підписані акти приймання-здачі виконаних робіт, які є підставою для проведення взаємних розрахунків і платежів: 1) акт №0092 за грудень 2021 р. від 31.12.2021 р. на суму 10800,00 грн. (в тому числі ПДВ 1800,00 грн); 2) акт №0008 за січень 2022 р. від 31.01.2022 р. на суму 10800,00 грн. (в тому числі ПДВ 1800,00 грн.); 3) акт №0009 за лютий 2022 р. від 28.02.2022 р. на суму 10800,00 грн. (в тому числі ПДВ 1800,00 грн); 4) акт №0018 за березень 2022 р. від 31.03.2022 р. на суму 10800,00 грн. (в тому числі ПДВ 1800,00 грн); 5) акт №0022 за квітень 2022 р. від 30.04.2022 р. на суму 10800,00 грн. (в тому числі ПДВ 1800,00 грн); 6) акт №0024 за травень 2022 р. від 31.05.2022 р. на суму 10800,00 грн. (в тому числі ПДВ 1800,00 грн). 
Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що орендар передав, а суборендар прийняв майно (резервуари) в тимчасове платне користування за договором суборенди резервуарів №141 від 07.12.2021 року, що підтверджується підписаним сторонами Актом прийому-передачі до договору суборенди резервуарів №141 від 07.12.2021 р. та актами приймання-здачі виконаних робіт за період з грудня 2021 року по травень 2022 року. Проте, станом на день складання позовної заяви, орендна плата за користування об`єктом суборендарем не сплачена, а тому виникла заборгованість у розмірі 64800,00 грн., яка залишається не сплаченою. Вказано, що відповідно до актів звірки від 06.02.2023 та від 03.03.2023, які були підписані між сторонами, утворилась заборгованість 4826912,33 грн., з якої заборгованість у розмірі 64800 грн. договором суборенди резервуарів №141 від 07.12.2021 р. 
Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд керується наступним.
Стаття 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
За змістом статті 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.
Відповідно до частини 1 статті 759 та статті 761 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Таким чином, укладаючи та підписуючи договір суборенди резервуарів №141 від 07.12.2021 сторони чітко визначили та погодили всі істотні умови договору, взаємні права та обов`язки кожної із сторін.
Беручи до уваги встановлену статтею 204 ЦК України та неспростовану в межах справи в порядку статті 215 ЦК України презумпцію правомірності означеного договору, суд вважає його належною у розумінні статей 11, 509 ЦК України підставою для виникнення обумовлених таким договором кореспондуючих прав і обов`язків сторін.
Згідно з пунктом 3.2. договору передача майна здійснюється за актом прийому-передачі. 
Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Акту прийому-передачі від 07.12.2021 до договору суборенди резервуарів №141 від 07.12.2021 орендар передав, а суборендар прийняв резервуар в кількості 7 шт. об`ємом 50 м. куб.; резервуар в кількості 2 шт. об`ємом 70 м. куб. При цьому в акті прийому-передачі зазначено, що об`єкт придатний для використання суборендарем з метою, передбаченою договором. Претензій щодо стану об`єкта у сторін немає. 
За приписами частини 1 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Відповідно до пункту 5.1. договору орендна плати за користування об`єктом, нараховується щомісячно. Розмір орендної плати за місяць складає 10800 грн., в тому числі ПДВ 1800,00 грн. 
Згідно з пунктом 5.2. договору передбачено, що орендна плата нараховується з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі об`єкта, незалежно від наслідків господарської діяльності суборендаря. 
Пунктом 5.3. договору передбачено, що оплата здійснюється в національній валюті не пізніше 20-го числа поточного місяця, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендодавця чи у готівковій формі згідно чинного законодавства України. 
Відповідно до пункту 6.3. договору суборендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за користування об`єктом. 
Матеріали справи свідчать, що між орендарем та суборендарем складено та підписано без будь-яких заперечень чи зауважень акти приймання-здачі виконаних робіт, які є підставою для проведення взаємних розрахунків і платежів: 1) акт №0092 за грудень 2021 р. від 31.12.2021 р. на суму 10800,00 грн. (в тому числі ПДВ 1800,00 грн); 2) акт №0008 за січень 2022 р. від 31.01.2022 р. на суму 10800,00 грн. (в тому числі ПДВ 1800,00 грн.); 3) акт №0009 за лютий 2022 р. від 28.02.2022 р. на суму 10800,00 грн. (в тому числі ПДВ 1800,00 грн); 4) акт №0018 за березень 2022 р. від 31.03.2022 р. на суму 10800,00 грн. (в тому числі ПДВ 1800,00 грн); 5) акт №0022 за квітень 2022 р. від 30.04.2022 р. на суму 10800,00 грн. (в тому числі ПДВ 1800,00 грн.); 6) акт №0024 за травень 2022 р. від 31.05.2022 р. на суму 10800,00 грн. (в тому числі ПДВ 1800,00 грн). Всього - 64800,00 грн. 
Таким чином, матеріали справи свідчать, що позивачем належним чином виконано умови договору суборенди резервуарів №141 від 07.12.2021 та передано відповідачу в суборенду вище вказані об`єкти у придатному для використання стані, що підтверджується підписаним між сторонами Актом прийому-передачі до договору суборенди резервуарів №141 від 07.12.2021 р. та актами приймання-здачі виконаних робіт за період з грудня 2021 року по травень 2022 року на суму 64800,00 грн.
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із частиною 1, 4 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Наведені норми права дають підстави дійти висновку, що однією із основних умов виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання, за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Натомість матеріали справи свідчать про порушення відповідачем договірних зобов`язань з сплати за суборенду у погоджений між сторонами умовами пункту 5.3. договору строк, що призвело до виникнення заборгованості. 
При цьому матеріали справи свідчать та позивачем зазначено, що відповідно до актів звірки від 06.02.2023 та від 03.03.2023, які були підписані між сторонами, утворилась заборгованість 4826912,33 грн., з якої заборгованість у розмірі 64800 грн. за договором суборенди резервуарів №141 від 07.12.2021 р., що відповідачем також жодним чином не спростовано. 
Верховний Суд у постанові від 10.09.2019 у справі №916/2403/18 зазначив, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи можуть належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, згідно приписів статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами статті 525 ЦК України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Наведене положення законодавства вказує, що коли одна із сторін за умовами договору взяла на себе певні зобов`язання, то інша сторона вправі очікувати, що такі будуть виконані належним чином у встановлені строки. У разі ж коли така сторона порушила умови договору, зобов`язання вважається не виконаним.
З огляду на вище викладене, у відповідача перед позивачем виник обов`язок зі сплати орендної плати за суборенду об`єкта, а у позивача - правомірні очікування на здійснення відповідачем такої оплати у погоджені між сторонами строки.
Враховуючи вищевказані обставини, відсутність у матеріалах справи доказів, які б спростовували наявність заборгованості відповідача перед позивачем, а також доказів, які б свідчили про здійснення розрахунку за суборенду об`єкта, перевіривши правомірність здійсненого позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення заборгованості у розмірі 64800,00 грн., є обґрунтованою, жодним чином не спростованою відповідачем, а тому підлягає задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення інфляційні втрати у розмірі 33663,56 грн. та 3% річних у розмірі 7574,49 грн., суд зазначає наступне. 
Положеннями чинного законодавства України, а саме статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України).
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17).
Суд зазначає, що вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Визначені частиною 2 статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані.
При здійснення розрахунку суд враховує, що нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання (правова позиція щодо порядку нарахування інфляційних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/190/18 від 04.06.2019 та у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у справі №905/600/18 від 05.07.2019. 
Слід враховувати, що відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Також суд зазначає, що прийменник "до" з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №803/350/17, у справі №815/4720/16, від 13.06.2018 у справі №815/1298/17, від 14.08.2018 у справі №803/1387/17).
Перевіривши правомірність та правильність здійсненого позивачем детального розрахунку інфляційних втрат у розмірі 33663,56 грн., 3% річних у розмірі 7574,49 грн. з урахуванням погоджених умов договору, встановлених обставин справи, наведених положень законодавства, суд зазначає, що обґрунтованими та правомірними до стягнення є 3% річних у розмірі 7572,71 грн., інфляційні втрати у розмірі 33663,47 грн. У задоволенні 3% річних у розмірі 1,78 грн. та інфляційних втрат у розмірі 0,09 грн. слід відмовити у зв`язку із безпідставністю нарахування. 
Щодо позовної вимоги про стягнення пені у розмірі 89181,00 грн., суд зазначає наступне. 
За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Також за статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Системний аналіз положень чинного законодавства вказує, що забезпечення виконання зобов`язання має своєю правовою метою надання контрагентам можливості передбачити у відповідному правочині правові наслідки неналежного виконання обов`язків за відповідним правочином. При цьому суд зазначає, що право погодити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій узгоджується із свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України.
Відповідно до пункту 8.2. договору при несплаті суборендарем орендної плати у встановлені договором строки нараховується пеня у розмірі 0,25% від орендної плати за квартал за кожний день такого прострочення.
Отже, матеріали справи свідчать, що сторони погодити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій при несплаті суборендарем орендної плати у встановлені договором строки, що узгоджується з свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України.
Перевіривши правомірність та правильність здійсненого позивачем детального розрахунку пені в розмірі 89181,00 грн. з урахуванням встановлених обставин справи, положень законодавства, погоджених між сторонами умов договору, суд зазначає, що розрахунок виконано арифметично вірно, а тому позовна вимога про стягнення пені в розмірі 89181,00 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Відтак, оскільки відповідач не здійснив належний розрахунок з позивачем, що суперечить вимогам законодавства та погодженим умовам договору, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено права та законні інтереси позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності". Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.
Отже, встановлені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази дають підстави дійти висновку про наявність у позивача права на "законне очікування" про стягнення коштів. При цьому неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.02.2018 по справі №910/5444/17, від 30.10.2018 по справі №917/63/18).
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вказані вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Однак, будучи обізнаним про розгляд справи, з огляду на вимоги статей 13, 74 ГПК України, жодних доказів на спростування встановлених обставин справи та часткової обґрунтованості заявлених позовних вимог, відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять.
З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями статті 129 ГПК України, та враховуючи висновки суду про часткове задоволення позову, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд, -   

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково. 

Стягнути з Державного підприємства "Дослідне господарство "Комсомолець" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України (64644, Харківська обл., Лозівський р-н., с. Миролюбівка, вул. Дружби, буд. 19-А, код ЄДРПОУ 05460462) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "777 Голд" (63503, Харківська обл., м. Чугуїв, вул. Харківська, буд. 151, код ЄДРПОУ 39970574) основний борг у розмірі 64800,00 грн., 3% річних у розмірі 7572,71 грн., інфляційні втрати у розмірі 33663,47 грн., пеню у розмірі 89181,00 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2662,37 грн. 

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "23" квітня 2026 р. 

Суддя		Г.І. Сальнікова