Справа № 369/3345/24
Провадження № 2/369/10357/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.04.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Фінагеєвої І.О.,
за участю секретаря Херенкової К.К.,
представника позивача Єрдакія М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу №369/3345/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс – 1» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Писаренко Максим Олександрович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс – 1» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у період з 06 липня 2014 року по 03 вересня 2023 року, ОСОБА_1 знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «Технополіс-1» на посаді касира торгівельного залу. Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 . Під час перебування Позивача у трудових правовідносинах з Відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 52201 грн. 34 коп. за останні три місяця роботи. Підтвердженням факту існування заборгованості є довідка, яка видана Позивачу боржником за №004 від 16 січня 2024 року, але сплатити заборгованість останній відмовився за браком коштів.
Зазначає, що 04 вересня 2023 року Позивач була звільнена за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу №Т01/01/09/001 від 01 вересня 2023 року. Вказаним наказом, була також передбачена виплата компенсації невикористаних 14 календарних днів відпустки.
Згідно довідки відповідача № 004 від 16 січня 2024 року середньомісячна заробітна плата за два останні календарні місяці за серпень 2023 року нараховано 19191,86 грн., а за вересень 2023 року 11813,81 грн., що у загальному складає 31005,67 грн. Відповідно, до розрахунку сторони позивача, середньоденна заробітна плата Позивача складає 885,87 грн., кількість робочих днів, належних оплаті за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 вересня 2023 року по 12 лютого 2024 року складає 119 днів. Відтак, як зазначає представник позивача, сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні становить 105418,53 грн. (119 х 885,87 грн = 105418,53 грн).
Однак, в день звільнення 04 вересня 2023 року, Відповідач письмово не повідомив Позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України.
Згідно довідки Відповідача № 004 від 16 січня 2024 року у зв`язку із звільненням позивача, їй було нараховано до виплати: 21195,67 грн. - заробітна плата за липень 2023 року; 19191,86 грн. - заробітна плата за серпень 2023 року; 11813,81 грн. - заробітна плата за вересень 2023 року. 
Також, на думку представника позивача, з відповідача підлягає стягненню 8845,80 грн. - компенсація невикористаних 14 календарних днів відпустки. Так, сумарний заробіток Позивача за період з березня 2023 року по вересень 2023 року становить 118786,58 грн при кількості 188 календарних днів, у зв`язку з чим середньоденна заробітна плата становить 631,84 грн. Враховуючи наявність 14 невикористаних календарних днів щорічної відпустки, сума грошової компенсації становить 8 845,80 грн. (14 х 631,84 грн = 8 845,80 грн) та підлягає стягненню на користь Позивача.
На підставі викладеного, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, представник позивача просив суд: 
- Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі 52 201,34 грн.;
- Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення у сумі 644 913,36 грн.;
- Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» на користь ОСОБА_1 компенсацію невикористаних 14 календарних днів відпустки у сумі 8 845,81 грн.;
- Судові витрати покласти на Відповідача.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс–1» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку було задоволено.
08 травня 2025 року від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс–1» – адвоката Вітинської Віри Володимирівни надійшла заява про перегляд заочного рішення. Не погоджуючись із заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду від 22 квітня 2025 року, представник відповідача посилалася на те, що борг відповідача перед позивачем по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку становить 42022,07 грн, що підтверджується розрахунковими листами. Крім того, посилалась на наявність форс-мажорних обставин, а саме, понесення ТОВ «Технополіс–1» значних фінансових збитків внаслідок знищення частини товарних запасів на складах та в магазинах через ракетно-бомбові удари регулярних військових формувань російської федерації, втрату контролю над активами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях, що підтверджується Сертифікатом №3000-24-2258 від 10 грудня 2024 року. Зазначає, що 01 червня 2023 року на загальнодоступному ресурсі для працівників «MyEldoLife», доступ до якого мають всі працівники ТОВ «Технополіс-1», повідомлено працівників про затримку виплати заробітної плати та всіх інших нарахувань при звільненні через обставини непереборної сили. Довідкою приватного підприємства «Офіс БТІ» про знищення/знесення майна від 29 березня 2022 року №29/03, реєстраційний номер документу: DT01:4521-1747-1586-0518 підтверджено, що внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, починаючи з 24 лютого 2022 року ТОВ «Технополіс-1», яке входить до Торгової мережі «Ельдорадо» (група компаній «Ельдорадо», ТОВ «Дієса», ТОВ «Технополіс-1», ТОВ «Технополіс-15»), втратило під час бойових дій або внаслідок тимчасової окупації територій п`ять торговельних об`єктів та промисловий та розподільчий склад ТОВ «Технополіс-1» у с. Квітневе Броварського району Київської області. По кожному об`єкту, що зазнав військового втручання, було подано відповідне повідомлення про кримінальне правопорушення. Розмір завданих збитків, які вплинули на фінансову стабільність Товариства і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань перед контрагентами, державним та місцевим бюджетом, найманими працівниками, споживачами, підтверджений відповідними висновками, проведеними незалежними оціночними організаціями та судовим експертом, а саме: звітом про оцінку збитків завданих Торгової мережі «Ельдорадо» внаслідок втрати оборотних активів (товарів) та упущеної вигоди від неодержаного прибутку внаслідок втрати товарів, які зберігалися за адресою: АДРЕСА_1 , здійсненим ТОВ «ГЕО ФІНАНС ГРУП» (сума збитків – 16 169 983,66 дол. США) та звітом про оцінку збитків завданих Групі компаній «Ельдорадо» внаслідок втрати необоротних активів (основних засобів), оборотних активів (товарів) та упущеної вигоди від неодержаного прибутку внаслідок втрім товарів, які зберігалися за адресою: АДРЕСА_1 , здійсненим ТОВ «ГЕО ФІНАНС ГРУП» (сума збитків – 1 724 920,75 дол. США); висновком експерта №16 за результатами проведення експертного дослідження від 22 грудня 2023 року, проведеним судовим експертом Подстрєл В.М., свідоцтво №31-21/п від 23 червня 2021 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України (сума реальні збитків внаслідок втрати (знищення) майна у зв`язку зі збройною агресією російські федерації та в результаті влучання боєприпасу (зокрема ракети Р-500) в складське приміщення, розташоване за адресою: Київська обл., Броварський р-н, село Квітневе, вул. Гоголівська, 1-А, становить 338 137 202,09 грн. без ПДВ. На підставі викладеного, просила прийняти заяву про перегляд заочного рішення до розгляду, скасувати заочне рішення та призначити справу до судового розгляду.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2025 року, заяву про перегляд заочного рішення по цивільній справі №369/3345/24 було задоволено, скасовано заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року в цивільній справі № 369/3345/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Технополіс-1» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.
У судове засідання представник відповідача не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи її було повідомлено належним чином. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що 05 травня 2014 року ОСОБА_1 була переведена продавцем непродовольчих товарів до ТОВ «Технополіс -1» на підставі Наказу №622/2-3з від 05 травня 2024 року.
04 вересня 2023 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу № ТО 1/01/09/001 від 01 вересня 2023 року. Вказані обставини підтверджуються відповідними записами в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , копія якої міститься в матеріалах справи.
В наказі № Т01/01/09/001 про припинення трудового договору від 01 вересня 2023 року вказано: виплатити компенсацію за 14 невикористаних календарних днів відпустки.
Відповідно до Довідки 004 від 16 січня 2024 року, ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Технополіс-1» з 06 травня 2014 року по 03 вересня 2023 року на посаді касира торговельного залу. За період з 01 березня 2023 року по 04 вересня 2023 року її дохід становив 118786,68 грн.
Крім того з наданих розрахункових листів ТОВ «Технополіс -1» судом встановлено, що у червні 2023 року позивачу було нараховано заробітну плату в розмірі 20850,69 грн, з яких фактично виплачено 7873,67 грн, у зв`язку з чим заборгованість відповідача на кінець зазначеного місяця становила 16784,81 грн; у липні 2023 року нарахована заробітна плата склала 21195,67 грн, з яких фактично виплачено 5408,75 грн, у зв`язку з чим заборгованість відповідача на кінець зазначеного місяця становила 28 438,53 грн; у серпні 2023 року нарахована заробітна плата склала 19191,86 грн, фактично виплачено 11 375,02 грн, а заборгованість за підприємством на кінець місяця склала 32 511,96 грн; у вересні 2023 року позивачу було нараховано 11813,81 грн заробітної плати та 7 938,56 грн. компенсації відпустки, які фактично не виплачені. Заборгованість відповідача на кінець вересня 2023 року становила 42 022,07 грн; у жовтні 2023 року виплата заробітної плати позивачу відповідачем не здійснювалася, при цьому сума заборгованості залишилася незмінною та становила 42 022,07 грн до виплати, з якої роботодавцем було утримано обов`язкові платежі.
Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. 
Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (ст. 117 КЗпП України).
Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява №942527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до вересня 2023 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.
У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою.
Враховуючи, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч. 1 ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
При визначенні розміру заборгованості із заробітної плати, суд бере до уваги розрахунки заробітної плати згідно з якими борг за підприємством на кінець жовтня 2023 року становить 42022,07 грн. 
Таким чином, борг відповідача перед позивачем по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку становить 42022,07 грн., що підтверджується розрахунковими листами та не заперечується відповідачем, а отже підлягає стягненню з ТОВ «Технополіс-1» на користь ОСОБА_1 .
Щодо позовних вимог про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст. 117 КЗпП України.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц).
За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно, ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (п. 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Отже, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.
Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто, свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.
Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (обов`язків) - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі ст. 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справа № 905/857/19).
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.
У листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Частинами 2 та 3 ст. 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Відповідно до частин 2, 3 ст. 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій, а можливо також і знищення майна підприємства чи існування інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати.
Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку.
Так, із долученого представником відповідача до матеріалів справи сертифіката №3000-24-2258 від 10 грудня 2024 року про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вбачається, що Київська торгово-промислова палата засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): збройна агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою: вул. Гоголівська, буд. 1-А, с. Квітневе, Броварський р-н, Київська обл., де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл); ТОВ «Технополіс-1» щодо обов`язку (зобов`язання), а саме: вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у термін з 12 березня 2022 року за статтями 47, 94 та 115-117 КЗпП України, статтями 1 та 24 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» перед ЦМУ ДПС по роботі з великими платниками податків та ЦМУ ДСзПП, які унеможливили його виконання в зазначений термін. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання: 12 березня 2022 року, дата закінчення: тривають на 10 грудня 2024 року.
Вказані обставини були встановлені постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2024 року у справі №757/2043/24-ц, що залишена без змін постановою Верховного Суду від 02 грудня 2024 року та відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України доведенню не підлягають.
Отже, виходячи з вище встановлених обставин справи, можна дійти висновку, що унеможливлення виконання ТОВ «Технополіс-1» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: збройна агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів). Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.
Тобто, між обставинами непереборної сили, які засвідчені сертифікатом від 10 грудня 2024 року №3000-24-2258, та неможливістю належного виконання ТОВ «Технополіс-1» обов`язку із своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача, є причинно-наслідковий зв`язок.
Так, судом встановлено, що у трудових правовідносинах між сторонами виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 42022,07 грн.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача на 5,95% від ціни позову, з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 420,05 грн. (7 059,60 * 5,95% : 100% = 420,05 грн).
Керуючись ст. ст. 47, 116, 117, 233 КЗпП України, ст. ст. 10-13, 141, 247, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс – 1» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, - задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс – 1» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 42022 (сорок дві тисячі двадцять дві) грн. 07 коп. без утримання суми податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс – 1» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 05 коп.
В іншій частині позовних вимог, - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 . 
Інформація про відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1», код ЄДРПОУ: 32498133, адреса: Київська область, Бучанський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Велика Кільцева, буд. 4.

Суддя:          Інна ФІНАГЕЄВА