ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/986/25	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна,  
секретар судового засідання – І.С. Мисько,
за участю представників сторін:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке»
на додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.12.2025 (суддя Н.О. Семенчук, м. Миколаїв)
у справі №915/986/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке»
до відповідача: «OASIS EXIM FZ-LLC»
про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :
Коротка історія справи
Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з «OASIS EXIM FZ-LLC» заборгованості за поставлений товар за контрактом №2024/1811 від 18.11.2024 на суму 1 215 000,00 доларів США, що еквівалентно 50 436 715,50 грн.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов контракту №2024/1811 від 18.11.2024 в частині своєчасної оплати за поставлений позивачем товар.
01.07.2025 за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі №915/986/25, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.
23.07.2025 представник відповідача через систему «Електронний суд» подав заяву №986 від 23.07.2025 (вх. №10841/25 від 23.07.2025) про визнання позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» у сумі 1 215 000,00 грн, що еквівалентно 50 436 715,50 грн.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2025 позов задоволено. Стягнуто з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» заборгованість у сумі 1 215 000,00 доларів США, що еквівалентно 50 436 715,00 грн, за контрактом за №2024/1811 від 18.11.2024.
23.12.2025 до Господарського суду Миколаївської області позивач подав заяву, в якій просив вирішити питання розподілу судових витрат, понесених Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке», а саме: стягнути 50% судового збору з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке»; повернути 50% судового збору з Державного бюджету України у зв`язку з визнанням позову відповідачем.
Короткий зміст оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції
Додатковим рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.12.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» задоволено частково. Стягнуто з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» судовий збір у розмірі 605 240,59 грн. В решті заяви відмовлено.
Додаткове рішення мотивоване тим, що відповідно до частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в розмірі 605 240,59 грн слід покласти на відповідача, оскільки спір між сторонами виник внаслідок неправильних дій останнього, який порушив умови договору щодо оплати поставленого позивачем товару, при цьому спір вирішено судом по суті із постановленням рішення від 09.12.2025.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Не погодившись з додатковим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» звернулося із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.12.2025 у даній справі №915/986/25 та постановити нове рішення, яким стягнути з «OASIS EXIM FZ-LLC» 50% судового збору у розмірі 302 620,29 грн на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» та повернути 50% судового збору у розмірі 302 620,29 грн з Державного бюджету України у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у мотивувальній частині основного рішення у даній справі від 18.11.2025 відсутні висновки, що спір у справі виник саме з неправильних дій відповідача, з огляду на що частина дев`ята статті 129 Господарського процесуального кодексу України не підлягає застосуванню. До того, ж на думку позивача, порушення умов договору в частині несплати грошових коштів за поставлений товар не може вважатися неправильними діями.
Крім того, скаржник зауважив на тому, що суд в мотивувальній частині основного рішення у справі від 09.12.2025 зазначив, що рішення прийнято з урахуванням, що відповідачем у заяві про визнання позову визнано заборгованість по контракту №2024/1811 від 18.11.2024 за поставлений товар на суму 1 215 000,00 доларів США, що еквівалентно 50 436 715,00 грн, у повному обсязі, відтак, застосуванню підлягає саме частина перша статті 130 Господарського процесуального кодексу України.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу зареєстровано 26.12.2025 за вх.№5280/25.
Відповідно до протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2025 автоматичний розподіл не відбувся у зв`язку з відсутністю потрібної кількості суддів для розподілу справи.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2026 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» на додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.12.2025 у справі №915/986/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Миколаївської області надіслати матеріали справи №915/986/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
26.01.2026 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» на додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.12.2025 у справі №915/986/25. Встановлено учасникам справи строк до 18.02.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи, а також призначено розгляд апеляційної скарги на 17.03.2026 о 10:30 год.
Позивач та відповідач не реалізували своє право участі у судовому засіданні апеляційної інстанції, про дату, час та місце проведення якого були повідомлені належним чином.
Відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України участь у судових засіданнях учасників справи - це право, а не обов`язок, якщо інше не визначено законом.
Апеляційний суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови учасникам для представлення своєї позиції, тоді як відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника позивача та відповідача, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання.
Також відповідач не скористався своїм процесуальним правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу позивача, що відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду Миколаївської області перебувала справа №915/986/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» до «OASIS EXIM FZ-LLC» про стягнення з останнього заборгованості за поставлений товар за контрактом №2024/1811 від 18.11.2024 на суму 1 215 000,00 доларів США, що еквівалентно 50 436 715,50 грн.
Відповідач у поданій до Господарського суду Миколаївської області заяві №986 від 23.07.2025 (вх.№10841/25 від 23.07.2025) та заяві від 09.12.2025 (вх.№17550/25) повністю визнав позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» у сумі 1 215 000,00 доларів США, що еквівалентно 50 436 715,00 грн за контрактом №2024/1811 від 18.11.2024.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2025 позов задоволено. Стягнуто з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» заборгованість у сумі 1 215 000,00 доларів США, що еквівалентно 50 436 715,00 грн, за контрактом за №2024/1811 від 18.11.2024.
23.12.2025 до Господарського суду Миколаївської області позивач подав заяву, в якій просив вирішити питання розподілу судових витрат, понесених Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке», а саме: стягнути 50% судового збору з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке»; повернути 50% судового збору з Державного бюджету України у зв`язку з визнанням позову відповідачем.
Додатковим рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.12.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» задоволено частково. Стягнуто з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» судовий збір у розмірі 605240,59 грн. В решті заяви відмовлено.
Задовольняючи частково вказану заяву позивача суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в розмірі 605 240,59 грн слід покласти на відповідача, оскільки спір між сторонами виник внаслідок неправильних дій останнього, який порушив умови договору щодо оплати поставленого позивачем товару та спір вирішено судом по суті із постановленням рішення від 09.12.2025.
Проте апеляційний господарський суд не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Питання стягнення судових витрат врегульовано у розділі І «Загальні положення» главою 8 «Судові витрати» Господарського процесуального кодексу України .
Положення статей 123, 129 Господарського процесуального кодексу України визначають загальний порядок розподілу судових витрат між сторонами у справі та іншими учасниками справи.
Згідно з частиною першою та третьою статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України , судовий збір покладається:
1)у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;
2)у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Стаття 130 Господарського процесуального кодексу України регламентує розподіл судових витрат у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.
Відповідно до частини першої названої статті у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Отже, частина перша статті 130 Господарського процесуального кодексу України встановлює спеціальні правила, які стосуються певних окремих випадків розподілу судового збору, зокрема, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.
Такі положення статті 130 Господарського процесуального кодексу України кореспондуються із частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір», в якій, зокрема, зазначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України, до питань, що суд вирішує при ухваленні судового рішення, належить, зокрема питання розподілу судових витрат.
Отже, системний аналіз положень частини першої статті 130, частини першої статті 129, пункту 5 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України та частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір» дає підстави для висновку, що у разі, зокрема визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу із державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову.
Аналізуючи підстави повернення судового збору, передбачені частиною першою статті 130 Господарського процесуального кодексу України та частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір» у сукупності з пунктом 12 частини третьої статті 2 та частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у постанові від 17.11.2022 у справі №910/14479/21 дійшов висновку, що закріплення цих підстав виступає проявом паритетності інтересів держави на отримання компенсаційних витрат за проведення судового розгляду та здійснення судочинства і інтересів особи на фактичне здійснення самого правосуддя та зацікавленості особи максимально і ефективно реалізувати свої процесуальні справа. Такий підхід дає змогу урівноважити як інтереси учасників судового процесу, так і держави в питанні співвідношення доступу до правосуддя та компенсації витрат, котрі були задіяні на розгляд такої справи. Запровадження законодавцем можливості повернути з Державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору позивачу у передбачених частиною першою статті 130 Господарського процесуального кодексу України випадках встановлює практичну реалізацію завдань господарського судочинства, які направлені на своєчасний, неупереджений та справедливий розгляд справи у відповідності з реалізацією прав самих учасників справи, зокрема шляхом визнання позову до початку розгляду справи по суті тощо. При цьому, обґрунтовуючи можливість повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у відповідності до вимог частини першої статті 130 Господарського процесуального кодексу України, враховується, що судом при здійсненні правосуддя у випадку визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, затрачається менше технічних, економічних та людських ресурсів для розгляду самої справи. Верховний Суд звертає увагу на те, що під час вирішення питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у разі визнання позову відповідачем, ключовим є питання чи визнання позову відбулось саме до початку розгляду справи по суті чи на іншій стадії.
Так, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 01.07.2025 відкрито провадження у справі №915/986/25, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Також цією ухвалою призначено підготовче засідання у справі на 07.08.2025 о 12:00 та встановлено відповідачу строк у 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання суду відзиву на позовну заяву і всіх наявних доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем, а також документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
Як вже зазначалось вище, 23.07.2025 представник відповідача через систему «Електронний суд» подав заяву №986 від 23.07.2025 (вх. №10841/25 від 23.07.2025) про визнання позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» у сумі 1 215 000,00 грн, що еквівалентно 50 436 715,50 грн.
Ухвалою суду першої інстанції від 07.08.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, у відповідності до статті 177 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 23.09.2025 закрито підготовче провадження у справі № 915/986/25 та призначено справу №915/986/25 до судового розгляду по суті.
Отже, «OASIS EXIM FZ-LLC» реалізувало своє право на визнання позовних вимог на стадії підготовчого засідання, у межах строків, визначених судом першої інстанції. Враховуючи викладене, умови частини першої статті 130 Господарського процесуального кодексу України та частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір» вважаються дотриманими, і у позивача виникло право на повернення 50% сплаченого судового збору з Державного бюджету України у зв`язку з визнанням позову відповідачем.
За наведеного, а також враховуючи, що за подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 605 240,59 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №19 від 12.06.2025, Південно-західний апеляційний господарський суд доходить до висновку, що у зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті позивачу слід повернути з Державного бюджету України 50 % зазначено судового збору, що становить 302 620,29 грн.
Водночас суд першої інстанції в оскаржуваному додатковому рішення застосував іншу норму, а саме частину дев`яту статті 129 Господарського процесуального кодексу України, вказавши, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, який порушив умови договору щодо оплати поставленого позивачем товару, тому судовий збір за подання позовної заяви покладається на відповідача. 
Однак колегія суддів такі висновки суду вважає помилковими, виходячи з наступного.
Так, відповідно до частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Південно-західний апеляційний господарський суд звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у додатковій постанові від 07.07.2021 у справі №910/12876/19. Зокрема, у означеній додатковій постанові Велика Палата Верховного Суду викладала висновки про те, що процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, має бути належним чином обґрунтованим. Суд має застосовувати зазначені положення процесуального закону за наявності одночасно у сукупності таких умов: 1) вирішення судом спору по суті; 2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони.
При цьому суд має:
1)оцінювати поведінку дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат, в тому числі з використанням критеріїв, визначених у частині п`ятій статті 129 Господарського процесуального кодексу України;
2)враховувати загальні засади цивільного законодавства, такі як справедливість, добросовісність та розумність, які і встановлюють певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
На відміну від загального правила розподілу судових витрат, що закріплене у частині першій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, частина дев`ята цієї норми носить диспозитивний характер і є правом суду на її застосування з урахуванням конкретних обставин та за внутрішнім переконанням.
Верховний Суд у постанові від 21.03.2023 у справі №911/813/21 вказав, що частина дев`ята статті 129 Господарського процесуального кодексу України наділяє суд дискреційними повноваженнями щодо покладання на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, судових витрат повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, однак за умови, що відповідний висновок суду має бути належним чином обґрунтованим. Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. Така позиція Верховного Суду є сталою та послідовною, викладена також у постановах Верховного Суду від 02.04.2020 у справі №912/2171/18, від 25.03.2021 у справі №905/717/20, від 08.04.2021 у справі №905/716/20, від 25.11.2021 у справі №904/5929/19, від 31.05.2022 у справі №927/515/21, від 15.09.2022 у справі №910/10159/21 та в додаткових постановах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №916/376/19, від 12.07.2022 у справі №910/18970/19.
Таким чином, у суду є право, а не обов`язок розподілити судові витрати у відповідний спосіб. При цьому, стверджуючи про неправильність дій сторони, суд повинен належним чином мотивувати, в чому саме полягають такі дії сторони.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи підстави для застосування в даному випадку частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, по суті обмежився одним реченням, зазначивши, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, які фактично полягають у порушенні ним зобов`язання за договором поставки в частині повної та своєчасної сплати за поставлений товар, що не відповідає вимогам до мотивації судового рішення.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 06.09.2005 у справі «Салов проти України», заява №65518/01, суд наголосив, що згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення ЄСПЛ від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99).
У пунктах 32, 34, 36 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованими; підстави прийняття рішення повинні бути узгодженими, чіткими, недвозначними й несуперечливими; вони повинні давати можливість читачеві простежити логіку міркувань, які привели суддю до ухваленого ним рішення.
Тобто, в кожному судовому рішенні мають бути наведені мотиви його прийняття та обґрунтування таких мотивів. Вказане надасть можливість зрозуміти, з чого саме виходив суд при ухваленні рішення (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.03.2024 у справі №910/12731/22).
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, оскільки місцевим господарським судом не встановлено та не обґрунтовано, внаслідок яких саме неправильних дій відповідача виник спір у цій справі, то наведене у сукупності свідчить про необґрунтоване у даному випадку застосування Господарським судом Миколаївської області частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України та покладення судового збору за подання позовної заяви в повному обсязі на відповідача.
Згідно зі статтею 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Відповідно до частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи скаржника в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження, а тому додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.12.2025 в частині відмови позивачу в поверненні з Державного бюджету України 50% судового збору, сплаченого за подання позову у справі №915/986/25, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення заяви в цій частині; в іншій частині додаткове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 281 - 284 ГПК України, 
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» задовольнити.
Додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.12.2025 у справі №915/986/25 скасувати в частині відмови у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» від 22.12.2025 (вх.№18647/25 від 23.12.2025) про повернення 50% судового збору з Державного бюджету України у зв`язку з визнанням позову відповідачем та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення заяви в цій частині; в іншій частині додаткове рішення залишити без змін.
Викласти резолютивну частину додаткового рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.12.2025 у справі №915/986/25 у наступній редакції:
« 1.Заяву від 22.12.2025 (вх.№18647/25 від 23.12.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» – задовольнити. 
2.Стягнути з «OASIS EXIM FZ-LLC» (код реєстрації: 5024248, юридична адреса: SHED №23 AL HULAILA INDUSTRIAL ZONE-FZ RAK, UNITED ARAB EMIRATES) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» (вул.Паркова, буд.4/1, селище Єланець, Вознесенський район, Миколаївська область, 55501, код ЄДРПОУ 41489831) 302 620,29 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.
3.Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Єланецьке» (вул.Паркова, буд.4/1, селище Єланець, Вознесенський район, Миколаївська область, 55501, код ЄДРПОУ 41489831) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 302 620,29 грн, сплачений згідно із платіжною інструкцією №19 від 12.06.2025».
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.
Повну постанову складено 23.03.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя О.Ю. Аленін