Дата документу 31.03.2026 Справа№ 336/4101/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд 

 
Провадження №11-кп/807/339/26	Головуючий у 1-й інстанції  ОСОБА_1 	
Єдиний унікальний №336/4101/23	Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2 	
Категорія: ч.4 ст.186 КК України	  	

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року       м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі
головуючого     ОСОБА_2 
суддів      ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
за участі секретаря   ОСОБА_5 
прокурора     ОСОБА_6 
захисника      ОСОБА_7  (в режимі відеоконференції)
обвинуваченого    ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 24 жовтня 2025 року, яким 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , 
визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,
ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.
15 березня 2023 року приблизно о 17 годині 20 хвилин, ОСОБА_8 , знаходячись біля готелю «Гранд Палас», який розташований за адресою: м.Запоріжжя, вул.Спартака Маковського, буд.15, у період дії воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022, продовженого Указом Президента України №58/2023 від 06 лютого 2023 року, відкрито викрав майно ОСОБА_9 . 
Так, ОСОБА_8 , знаходячись за вищевказаною адресою, звернув увагу на двох раніше йому не знайомих неповнолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які прогулювались вздовж паркану зазначеного готелю. Скоротивши відстань до неповнолітніх, ОСОБА_8 почав висловлюватись на їх адресу непристойною лайкою. Злякавшись раніше незнайомого ОСОБА_8 , неповнолітні ОСОБА_11 та ОСОБА_10 почали бігти в сторону вул.Авраменко в м.Запоріжжі, при цьому ОСОБА_10 виронив на землю мобільний телефон, який належить його матері ОСОБА_9 .
Побачивши на землі зазначений мобільний телефон, ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, підняв із землі, належний ОСОБА_9 мобільний телефон та став ховати його до кишені одягу.
Вказані злочинні дії ОСОБА_8 були помічені та викриті свідком ОСОБА_12 , який у зазначений час перебув на вказаній вулиці у безпосередній близькості та був очевидцем всієї ситуації від початку. Останній відразу підійшов до ОСОБА_8 та став вимагати від нього повернення мобільного телефону власнику. Після чого, ОСОБА_8 , усвідомлюючи той факт, що його злочинні дії викриті свідком ОСОБА_12 та вже мають відкритий, а не таємний характер, почав намагатися зникнути з місця вчинення злочину у протилежній бік, ніж побігли неповнолітні ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . При цьому ОСОБА_8 вимкнув відкрито викрадений мобільний телефон, на який у цей мить намагався додзвонитися неповнолітній ОСОБА_10 з телефону свого товариша та поклав його до своєї сумки. Далі свідок ОСОБА_12 став переслідувати ОСОБА_8 у напрямку вулиці Спартака Маковського в м.Запоріжжі, вимагаючи при цьому припинення злочинних дій та повернення майна власнику, при цьому повідомивши зі свого мобільного телефону оператора «102» про вчинений злочин.
В свою чергу ОСОБА_8 , не припиняючи свої злочинні дії, утримуючи при собі відкрито викрадене майно, з метою уникнення кримінальної відповідальності, намагався сховатися у третьому під`їзді буд.№13 по вул.Спартака Маковського, але був затриманий з викраденим майном свідком ОСОБА_12 та працівниками поліції. Таким чином, ОСОБА_8 , діючи з корисливих мотивів, у період воєнного стану, відкрито викрав майно ОСОБА_9 , а саме мобільний телефон ZTE Blade A71 модель А7030, вартість якого складає 3480 гривень, який знаходився у чохлі вартістю 300 гривень, тим самим спричинивши матеріальну шкоду потерпілій на загальну суму 3780 гривень.
Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК у виді 5 років позбавлення волі. 
На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.
В апеляційній скарзі прокурор просила вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч.4 ст.186 КК та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі.
В обґрунтування своїх вимог зазначила, що при ухваленні вироку судом не в повній мірі враховано ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_8 злочину, який належить до категорії тяжких, та неправильно враховані дані про особу обвинуваченого, який є офіційно не працевлаштованим та не має постійного джерела доходів. Судом зазначено як пом`якшуючу обставину щире каяття, проте обвинувачений не визнавав у повному обсязі своєї провини в інкримінованому кримінальному правопорушенні протягом судового розгляду справи, у зв`язку з чим докази у кримінальному провадженні досліджувались повністю з метою доведення його вини. Крім того потерпіла під час допиту просила призначити обвинуваченому покарання на розсуд суду і лише перед судовими дебатами в телефонному режимі повідомила про те, що примирилася з обвинуваченим. Вказане свідчить про неефективність застосування відносно ОСОБА_8 положень ст.ст.69, 75 КК.
У судове засідання апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилася. Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд провів апеляційний розгляд без участі потерпілої.
Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.
В апеляційній скарзі прокурор вважав, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання безпідставно застосував положення ст.69 КК, оскільки обставини, на які послався суд в обґрунтування такого свого рішення, не можуть бути визнані такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із такими доводами прокурора виходячи з наступного.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ч.1 ст.69 КК за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнано дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані, які певним чином характеризують особу винного.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що районний суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.69 КК, врахував обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, а також дані про особу обвинуваченого.
Зокрема судом правильно враховано, що обвинувачений повністю визнав свою винуватість у вчиненні злочину, що послугувало підставою розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КК, щиро розкаявся у скоєному, за місцем проживання характеризується позитивно, є особою з третьою групою інвалідності, раніше не судимий. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів обвинувачений має місце реєстрації та проживання, на обліку в спеціалізованих медичних закладах не перебуває, злочин скоєний обвинуваченим без застосування насильства, потерпіла не наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання, викрадене майно було повернуто потерпілій, цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлявся.
Судова колегія також враховує і посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , який з моменту вчинення кримінального правопорушення (15 березня 2023 року) будь яких нових кримінальних правопорушень не вчинив, до будь якого виду відповідальності за цей час не притягався.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про можливість призначення ОСОБА_8 на підставі ст.69 КК покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.4 ст.186 КК. 
Більш того, з огляду на сукупність наведених вище обставин, судова колегія вважає розмір призначеного ОСОБА_8 покарання занадто суворим, а тому керуючись ч.2 ст.404 КПК вважає за можливе вийти за межі апеляційних вимог апеляційної скарги і пом`якшити ОСОБА_8 призначене покарання. 
Твердження прокурора про відсутність щирого каяття як підстави, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 , є непереконливими, оскільки щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, в тому числі й під час розгляду справи у суді. 
Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність та щирість каяття.
Як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачений не оспорював викладені в обвинувальному акті обставини, вину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся у скоєному, надавши критичну оцінку своїй протиправній поведінці, примирився з потерпілою, у зв`язку з чим остання не наполягала на призначенні ОСОБА_8 суворого покарання.
Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування судом ст.69 КК визнаються колегією суддів необґрунтованими.
Разом з тим, доводи прокурора в апеляційній скарзі про безпідставне звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, є слушними.
Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення, при призначенні покарання зокрема у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Як вбачається зі змісту вироку, суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання та звільняючи його від відбування такого покарання на підставі ст.75 КК, послався на ті самі обставини, які пом`якшують покарання, що були враховані при застосуванні положень ст.69 КК, що, на переконання колегії суддів, є неправильним. Адже врахування одних і тих же обставин справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до обвинуваченого положень як ст.69 КК, так і положень ст.75 КК, є недостатнім.
На переконання колегії суддів, рішення суду про застосування ст.75 КК та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням судом достатньою мірою не мотивоване, оскільки у вироку не зазначено, які конкретно дані про особу ОСОБА_8 та інші обставини справи, крім тих, які були враховані при призначенні покарання, у тому числі із застосуванням положень ст.69 КК, суд першої інстанції врахував, дійшовши висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Крім того, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про можливість застосування ст.75 КК суд не врахував належним чином ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, його тяжкість та спосіб вчинення, зокрема те, що даний злочин було вчинено обвинуваченим щодо неповнолітньої особи. 
З урахуванням вказаних обставин, на думку колегії суддів, звільнення обвинуваченого на підставі ст.75 КК від відбування покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання – виправленню засудженого і попередженню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, та є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину.
У зв`язку з чим вирок суду в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування на підставі ст.75 КК підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.
Колегією суддів встановлено, що до ОСОБА_8 17 березня 2023 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя було застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту до 16 травня 2023 року включно, після чого питання про продовження строку дії запобіжного заходу судом не вирішувалось. 
Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань №3342-ІХ від 23 серпня 2023 року, який набув чинності 28 березня 2024 року, внесено зміни до ст.72 КК щодо правил складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення, домашнього арешту. 
Відповідно до ч.7 ст.72 КК України домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
Отже, до обвинуваченого ОСОБА_8 застосовувався запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту (з 17 березня 2023 року до 16 травня 2023 року включно), строк якого відповідно до ч.7 ст.72 КК підлягає зарахуванню до строку покарання у виді позбавлення волі, виходячи із співвідношення – три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково. 
Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 24 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України у виді 3 років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_8 і приведення вироку до фактичного виконання.
На підставі ч.7 ст.72 КК зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_8 період перебування його під цілодобовим домашнім арештом з 17 березня 2023 року по 16 травня 2023 року включно з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.
Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
ОСОБА_2 	ОСОБА_3 	ОСОБА_4