П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 березня 2026 року м. Київ

Справа № 756/8227/25
Провадження: № 22-ц/824/5835/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Діденко Є. В.,
у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

В червні 2025 року КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , однак, належним чином обов`язок щодо їх оплати не виконують. Зазначено, що надання відповідних послуг здійснюється на підставі публічного договору про надання житлово-комунальних послуг, який є договором приєднання, та вважається укладеним у силу вчинення відповідачами конклюдентних дій, спрямованих на користування такими послугами. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами обов`язку з оплати спожитих послуг, за ними утворилася заборгованість, яка станом на 30 квітня 2025 року становить 198 593,43 грн. Посилаючись на положення чинного законодавства, позивач просив суд стягнути з відповідачів заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, а також нараховані інфляційні втрати, три відсотки річних та інші передбачені законом платежі.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 листопада 2025 року позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення, з централізованого постачання гарячої води та з постачання теплової енергії в сумі 140336 грн. 50 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення, з централізованого постачання гарячої води та з постачання теплової енергії в сумі 6383 грн. 95 коп.
В задоволенні інших вимог відмовлено.
Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» понесені по справі витрати зі сплати судового збору по 1120 грн 36 коп, з кожного.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що він є споживачем житлово-комунальних послуг за спірною адресою, оскільки сам факт реєстрації місця проживання не свідчить про фактичне користування житлом та отримання відповідних послуг. На його переконання, суд безпідставно ототожнив реєстрацію місця проживання з фактом споживання послуг, не з`ясувавши належним чином чи користувався він спірним об`єктом нерухомого майна.
Крім того, зазначає, що позивачем не доведено належним чином факт укладення з ним договору про надання житлово-комунальних послуг, оскільки відсутні докази його приєднання до умов відповідного договору, що, на його думку, виключає виникнення у нього обов`язку щодо оплати таких послуг.
Також, у скарзі зазначено про порушення судом норм процесуального права, що полягає у неналежному повідомленні відповідача про дату, час та місце розгляду справи, що, на його переконання, призвело до розгляду справи за його відсутності та позбавило можливості надати свої заперечення.
Окремо звертає увагу на наявність внутрішніх суперечностей у рішенні суду першої інстанції, зокрема, невідповідність між мотивувальною та резолютивною частинами рішення, що, на його думку, свідчить про його необґрунтованість та порушення вимог статті 263 ЦПК України.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Крім того, до суду апеляційної інстанції звернулась ОСОБА_3 із заявою про приєднання до апеляційної скарги в порядку статті 363 ЦПК України, яка мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено без її участі, хоча воно безпосередньо стосується її прав та обов`язків як власника квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Заявниця зазначає, що вона є одноосібним власником вказаної квартири та споживачем житлово-комунальних послуг на підставі договору про надання послуг, укладеного щодо цього об`єкта, тоді як позов подано до інших осіб, які, на її переконання, не є належними відповідачами у справі.
Крім того, посилається на те, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості подати свої заперечення та надати докази на їх підтвердження.
Також зазначає про відсутність фактичного споживання житлово-комунальних послуг у спірний період, наявність встановленого та повіреного лічильника, а також ставить під сумнів обґрунтованість нарахування заборгованості за відсутності належних доказів її виникнення.
З огляду на викладене, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 березня 2026 року заяву ОСОБА_3 прийнято судом.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а з 01 листопада 2021 року, у зв`язку зі зміною законодавства, є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та гарячої води.
11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до споживачів щодо оплати послуг, спожитих до 01 травня 2018 року.
Згідно з витягом з реєстру територіальної громади, відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що судом першої інстанції було покладено в основу висновку про їх статус споживачів житлово-комунальних послуг.
Матеріалами справи підтверджується, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з неналежним виконанням відповідачами обов`язку з оплати наданих позивачем послуг:
з вересня 2015 року по 01 травня 2018 року - з централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання;
з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року - з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води;
з 01 листопада 2021 року по 31 травня 2025 року - з постачання теплової енергії.
Також судом встановлено, що відповідачі не відмовлялись від отримання послуг у встановленому законом порядку, будинок підключений до відповідних мереж, а позивач здійснював нарахування плати за надані послуги відповідно до затверджених тарифів, унаслідок чого утворилася заборгованість.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі, будучи зареєстрованими у спірному житловому приміщенні, є споживачами житлово-комунальних послуг, які надавались позивачем, а тому зобов`язані здійснювати їх оплату.
Суд дійшов висновку про наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин з надання житлово-комунальних послуг, які виникли незалежно від укладення письмового договору, з огляду на публічний характер відповідного договору та вчинення відповідачами конклюдентних дій щодо користування послугами.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що дієздатні особи, які зареєстровані у житловому приміщенні, користуються житлово-комунальними послугами нарівні зі споживачем та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з їх оплати, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення заборгованості з відповідачів.
Разом з тим, застосувавши позовну давність до частини вимог та надавши оцінку поданим доказам, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Оскаржуючи судове рішення, ОСОБА_3 посилалась на те, що суд першої інстанції розглянув справу без її участі, не залучивши її до участі у справі як особу, права та обов`язки якої безпосередньо зачіпаються оскаржуваним рішенням. А саме, судом не враховано, що вона є власником квартири, за якою нараховано спірну заборгованість, а відтак саме вона є належним споживачем житлово-комунальних послуг та суб`єктом відповідних зобов`язань.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо порушення прав у зв`язку із незалученням ОСОБА_3 до участі у справі, колегія суддів виходить із такого.
Статтею 129 Конституції України серед основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Отже конституційний принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція ).
Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
За змістом частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).
Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення є висновки суду про права та/чи обов`язки цієї особи або якщо у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та/чи обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті б Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 23.11.2020 у справі № 826/3508/17.
З матеріалів справи убачається, що відповідно до додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 11 жовтня 2018 року право вимоги за особовим рахунком, за яким обліковується спірна заборгованість, було відступлено на користь КП «Київтеплоенерго» щодо споживача, яким є саме ОСОБА_3 (а. с. 24).
Крім того, матеріали справи містять відомості про укладення ОСОБА_3 договору про надання житлово-комунальних послуг № 1352/11 від 28 травня 2010 року щодо спірного об`єкта нерухомого майна.
За таких обставин суд першої інстанції, вирішуючи спір, мав перевірити належність спірного особового рахунку, встановити коло належних споживачів відповідних послуг, а також з`ясувати правовий статус квартири та участі ОСОБА_3 у спірних правовідносинах, у тому числі шляхом витребування відповідних доказів.
З огляду на викладене, колегія суддів ураховує, що оскаржуване рішення ухвалене щодо заборгованості за житлово-комунальні послуги, яка обліковується за особовим рахунком, пов`язаним із ОСОБА_3 , у зв`язку з чим не виключається можливість впливу такого рішення на її права та обов`язки як споживача відповідних послуг.Отже, ОСОБА_3 відповідно до положень статті 352 ЦПК України наділена правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з такого.
Статтями 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
З матеріалів справи убачається, що, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг, оскільки зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , та користуються відповідними послугами.
На підтвердження зазначених обставин позивач посилався, зокрема, на відомості з реєстру територіальної громади, відповідно до яких відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, що суд першої інстанції визнав належним та достатнім доказом їх статусу як споживачів житлово-комунальних послуг.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у відповідачів обов`язку зі сплати вартості спожитих послуг та, відповідно, підстав для солідарного стягнення з них заборгованості.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Згідно з частиною 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Слід зазначити, що заборгованість за житлово-комунальні послуги (ЖКП) стягується саме з особи, яка була власником майна або фактично користувалася послугами в період нарахування боргу, оскільки саме вона мала зобов`язання їх оплачувати.
Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Частиною 2 ст.51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.
При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.
Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.
Позивач, КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, визначивши відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, а також доказів, наданих у суді апеляційної інстанції, особовий рахунок, за яким обліковується спірна заборгованість, відкритий щодо квартири, власником якої є ОСОБА_3 , що підтверджується, зокрема, договором дарування квартири від 30.12.2004 року, додатком № 1 до договору про відступлення права вимоги від 11 жовтня 2018 року (а. с. 24), а також наявністю укладеного нею договору про надання житлово-комунальних послуг.
За таких обставин саме ОСОБА_3 є належним суб`єктом відповідних матеріальних правовідносин як споживач житлово-комунальних послуг щодо спірного об`єкта нерухомого майна.
Водночас позивач, звертаючись до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості, пред`явив вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , обґрунтовуючи їх статус споживачів виключно фактом реєстрації місця проживання у спірній квартирі.
Разом із тим, як уже зазначалося, сам по собі факт реєстрації особи у житловому приміщенні не є безумовним підтвердженням її статусу як належного боржника за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, без встановлення фактичного користування такими послугами та участі у відповідних правовідносинах.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, не з`ясував належним чином коло осіб, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин, не перевірив належність особового рахунку, не встановив власника квартири, а також не надав належної оцінки доказам, які свідчать про участь у цих правовідносинах ОСОБА_3 .
Незалучення ОСОБА_3 до участі у справі як належного відповідача позбавило її можливості подати свої заперечення, надати докази та висловити свою позицію щодо заявлених вимог, тоді як ухвалене рішення безпосередньо стосується її прав та обов`язків як споживача житлово-комунальних послуг.
Отже, коло осіб, учасників справи визначено позивачем неналежним чином, що, у свою чергу, не було виправлено судом першої інстанції під час розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить до висновку, що ухвалене у справі рішення порушує як матеріальні, так і процесуальні права особи, яка не була залучена до участі у справі, що не відповідає гарантіям справедливого судового розгляду, передбаченим статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи, перевірки доводів апеляційної скарги, оцінки наявних у справі доказів у їх сукупності, встановлення характеру спірних правовідносин та правильного застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги та як наслідок скасування рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 листопада 2025 року.
При цьому, надаючи оцінку решті доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , колегія суддів зазначає, що встановлення під час апеляційного перегляду справи обставин щодо неналежного визначення судом першої інстанції складу учасників справи є самостійною та достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку іншим доводам апеляційних скарг, які стосуються суті спору, оскільки навіть у разі їх дослідження це не може вплинути на правильність висновку щодо необхідності скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки наслідком апеляційного перегляду справи є задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , то відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» підлягають стягненню понесені апелянтами судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Отже, з КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3633 грн 60 коп., а також на користь ОСОБА_3 - судовий збір у розмірі 3633 грн 60 коп.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 37 , 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (м. Київ, 01001, площа І. Франка, 5, код ЄДРПОУ 40538421) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3633 (три тисячі шістсот шістдесят) грн 60 коп.
Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (м. Київ, 01001, площа І. Франка, 5, код ЄДРПОУ 40538421) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3633 (три тисячі шістсот шістдесят) грн 60 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 01 квітня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура