179/2168/25
1-кп/179/67/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року        с-ще Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області
у складі головуючого судді ОСОБА_1 , 
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 , 
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025042470000237 від 28.11.2025 по обвинуваченню:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Оленівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньо – спеціальною освітою, не одруженого, не має на утриманні неповнолітніх дітей, військовослужбовця військової служби за призивом під час мобілізації на особливий період на посаді стрілець-снайпер 3 парашутно – десантної роти 1 парашутно – десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший сержант», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,- 
В С Т А Н О В И В:

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно ст. 4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.
Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі.
З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.
Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 216 від 24.10.2024 молодшого сержанту ОСОБА_4 призначено на посаду стрілець-снайпер 3 парашутно-десантної роти 1 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини та поставлено на всі види забезпечення.
Молодший сержант ОСОБА_4 в розумінні вимог ст.ст. 18, 19, 22, 401, диспозиції ст. 407 КК України, є військовослужбовцем, та останньому було достеменно відомо про несення військової служби під час воєнного стану.
Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період молодший сержант ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.
Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
За приписами статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Відповідно до п.п.1,3 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Проте, молодший сержант ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби.
Так, 31.10.2024 ОСОБА_4 був виписаний з комунального підприємства «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» КМР у м. Кривий Ріг та не повернувся до розташування підрозділу - місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , розташованого в районі населеного пункту АДРЕСА_2 , (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах воєнного стану).
В умовах воєнного стану, молодший сержант ОСОБА_4 вирішив ухилитися від військової служби та без дозволу командування військової частини і без поважних причин не з`явився вчасно на службу з лікувального закладу. 
Реалізуючи свій злочинний намір, молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1–4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою тимчасового ухилення від військової служби, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, після того як 31.10.2024 був виписаний з Комунального підприємства «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» КМР у м. Кривий Ріг, де проходив лікування, не повернувся до розташування підрозділу - місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , розташованого в районі населеного пункту АДРЕСА_2 , (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах воєнного стану), тим самим не з`явився вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану, чим незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, та убув до місця свого тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби та продовжував ухилятися від військової служби до 27 листопада 2025 року, тобто до часу встановлення працівниками правоохоронного органу його місцезнаходження на території села Оленівка Самарівського району Дніпропетровської області.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою провину за ст. 407 ч. 5 КК України не визнав та суду пояснив, що він є військовослужбовцем. Він отримав поранення у зоні бойових дій та перебував на лікуванні в лікарні. Він був виписаний з лікарні 31.10.2024. Він знав, що повинен повернутися до військової частини, але не повернувся, оскільки у нього була контузія та на підставі медичної документації він мав право не повертатися до військової частини на протязі 15 діб. Після виписки з лікарні, він поїхав додому, весь час він був вдома до 27.11.2025. Він бажає самостійно обирати військову частину, у якій проходити службу. 
Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні провину за ч. 5 ст. 407 КК України не визнав, його винність доведена сукупністю дослідженими у судовому засіданні доказами.
Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 203 від 07.10.2024 молодшого сержанта ОСОБА_4 з 07.10.2024 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на всі види забезпечення, призначено на посаду стрільця-снайпера 2 парашутно-десантного взводу 1 парашутно-десантної роти 1 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , і вважати таким, що з 06.10.2024 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 216 від 24.10.2024 вважати таким, що вибув у госпіталь молодший сержант ОСОБА_4 , стрілець-снайпер 2 парашутно-десантного відділення 1 парашутно-десантного взводу 3 парашутно-десантної роти 1 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 з центральної міської лікарні АДРЕСА_1 до міської лікарні № 2 м. Кривий Ріг на лікування з 22.10.2024 на підставі рапорту чергового лікаря медичної роти від 24.10.2024.
Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого 24П30480/1279 Криворізької міської клінічної лікарні № 2 КМР вбачається, що ОСОБА_4 з 22.10.2024 проходив стаціонарне лікування, був виписаний 31.10.2024 з поліпшенням до служби.
Згідно рапорту офіцера групи планування 1 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 - 01.11.2024 о 09:00 год. під час перевірки наявності особового складу в базовому таборі в районі АДРЕСА_2 було виявлено, що не з`явився з лікувального закладу на місце служби стрілець-снайпер 3 парашутно-десантної роти 1 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 . Місце знаходження військовослужбовця не відоме. На телефонні дзвінки не відповідає. По даному факту просить призначити службове розслідування.
Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 223 від 04.11.2024 молодшого сержанта ОСОБА_4 , колишнього стрільця-снайпера 2 парашутно-десантного відділення 1 парашутно-десантного взводу 3 парашутно-десантної роти 1 парашутно-десантного батальйону, який перебуває у розпорядженні командира військової частини, вважати не законно відсутнім на службі з 01.11.2024.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно – господарської діяльності) № 5622/нагд від 07.11.2024 призначено стосовно молодшого сержанта ОСОБА_4 , стрільця-снайпера 3 парашутно-десантної роти 1 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 службове розслідування за фактом нез`явлення з лікувального закладу на місце служби 01.11.2024.
Згідно акту службового розслідування військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2024 встановлені в ході службового розслідування фактичні дані дають підстави для висновку про те, що військовослужбовець в розпорядженні командира військової частини, колишній стрілець – снайпер 3 парашутно-десантної роти 1 парашутно -десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 о 09:00 год. 01.11.2024 в умовах дії воєнного стану не з`явився з лікувального закладу в базовий табір в районі населеного пункту Зарічне Самарівського району Дніпропетровської області та відсутній на службі без поважних причин по теперішній час. 
Зазначені докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 є належними, достатніми та допустимими, оскільки, у відповідності до ст.ст. 84-86 КПК України прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженню, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також є такими, що отримані у порядку, встановленому КПК та Конституцією України.
Оцінивши зазначені докази, суд приходить до висновку про їх належність, допустимість і достовірність. Наведені докази повністю узгоджуються між собою і у своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого. 
Практикою Європейського суду з прав людини закріплено позицію, що за змістом пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, повинні відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.
Визнавши досліджені докази достовірними, належними та допустимими та, оцінивши їх в сукупності з іншими фактичними даними та обставинами скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов висновку, що інкриміноване ОСОБА_4 обвинувачення знайшло підтвердження під час судового розгляду.
При цьому, суд керується принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що, залишивши військову частину або місце служби на законній підставі та маючи об`єктивні можливості для повернення в установлений час, військовослужбовець своєчасно до частини не з`являється і перебуває поза її розташуванням понад установлений строк. При цьому нез`явлення вчасно на службу само по собі не утворює складу злочину, який пов`язаний із нез`явленням вчасно на службу та формується тільки за відсутності поважних причин такого вчинку.
Поважними причинами нез`явлення вчасно на службу можуть бути: хвороба військовослужбовця, його родичів, перешкоди стихійного характеру, поломка транспортного засобу та інші причини. Питання щодо наявності поважних причин нез`явлення вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з обставин справи.
Початком нез`явлення вчасно без поважних причин на службу для всіх категорій військовослужбовців вважається закінчення встановленої тривалості правомірного перебування поза службою.
Під розташуванням військової частини розуміється територія, на якій розташовано підрозділи та служби частини. Місце служби – це будь-яке місце, яке збігається з розташуванням військової частини та визначене військовослужбовцю для виконання обов`язків з військової служби протягом встановленого часу, або місце, де він повинен перебувати за наказом або за розпорядженням командування.
Стаття 407 КК з об`єктивної сторони містить два склади злочину: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або лікувального закладу.
Суд критично ставиться до невизнання обвинуваченим ОСОБА_4 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, виходячи з наступного.
З показів обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що ним фактично визнається відсутність в зазначені у обвинуваченні періоди в місцях несення ним військової служби, однак, ним фактично заперечувалася відсутність у нього поважних причин вказаних дій через погіршення стану здоров`я у зв`язку з отриманим пораненням.
Суд зауважує, що з досліджених доказів встановлено саме відсутність у обвинуваченого ОСОБА_4 поважності не з`явлення вчасно до місця несення служби - розташування підрозділу військової частини у період часу з 01.11.2024 до 27.11.2025, оскільки матеріалами кримінального провадження, зокрема, матеріалами службових розслідувань встановлено факт нез`явлення з лікувального закладу та відсутність на службі без поважних причин. Належних доказів з приводу поважності відсутності обвинуваченого в розташуванні військової частини ні обвинуваченим, ні захисником суду не надано, на військово-лікарську комісію обвинувачений не направлявся, оскільки не звертався до безпосереднього командира з відповідним клопотанням. 
Судом встановлено, що молодший сержант ОСОБА_4 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 з 22.10.2024 проходив лікування вКриворізькій міській клінічній лікарні № 2 КМР, 31.10.2024 був виписаний з поліпшенням до служби, однак без поважних причин не з`явився 01.11.2024 на службу з лікувального закладу та перебував поза межами військової частини до 27.11.2025, тобто до часу встановлення працівниками правоохоронного органу його місцезнаходження на території села Оленівка Самарівського району Дніпропетровської області. 
З вищевикладених підстав суд вважає, що версія захисту не знайшла свого підтвердження в суді та повністю спростовується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами та на кваліфікацію дій ОСОБА_4 не впливає. 
Невизнання обвинуваченим своєї вини суд розцінює, як спосіб його захисту та намагання уникнути відповідальності за злочин. Порушень під час досудового розслідування кримінального провадження, які б впливали на допустимість доказів, судом не встановлено.
При цьому, суд виходить із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, та вважає, що такі дії мають склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.
Допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження в повному обсязі, суд вважає, що подія кримінального правопорушення мала місце, провина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю та його дії правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, як нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану. 
Призначаючи покарання, суд керується положеннями ст. 65 КК України, відповідно до якої особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 
При призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. 
При призначенні покарання, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, є військовослужбовцем, з місця служби характеризується негативно, не перебуває на обліку в медичних установах, не має групи інвалідності, з місця проживання характеризується задовільно, вчинив кримінальне правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України кваліфікується як тяжкий злочин, а також те, що обвинувачений ОСОБА_4  ранішене судимий, вперше притягається до кримінальної відповідальності.
Відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими і інші обставини, які не зазначені в частині першій ст. 66 КК України. 
Обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено. 
Обставини, які обтяжують покарання, судом не встановлено. 
З урахуванням ступені тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та враховуючи відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд вважає, що необхідним і достатнім покаранням для виправлення обвинуваченого і запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання у вигляді позбавлення волі. 
Санкція ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.
З урахуванням наведеного, суд вважає призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією частиною 5 статті 407 КК України.
Призначення покарання в такому необхідному та достатньому розмірі, на думку суду, разом з метою кари одночасно об`єктивно забезпечить досягнення виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Суд вважає таке покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для його виправлення і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення передбачених ч. 2 ст. 50 КК України цілей покарання.
Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого таке призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.
Законом України № 2839-IX було внесено зміни до статті 69, 75 Кримінального кодексу України, відповідно до яких застосовувати звільнення від відбуття покарання або обирати більш м`яку санкцію за правопорушення передбачене ст. 407 КК України заборонено.
В силу прямих вимог законодавства суд позбавлений можливості застосувати до обвинуваченого статті 69, 75 КК України та призначити покарання з випробуванням чи більш м`яке покарання, ніж передбачено законом. 
Процесуальні витрати відсутні.
Цивільний позов не заявлено.
Долю речових доказів судом не вирішується, оскільки вони суду не надавалися та судом не досліджувалися. 
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 12025042470000237 від 28.11.2025 обрано у виді тримання під вартою.
Згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 28.11.2025 ОСОБА_4 був затриманий 28.11.2025. Ухвалою слідчого судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.2025 застосовано до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Ухвалами Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 26.01.2026 та 25.03.2026 продовжено обвинуваченому ОСОБА_4  запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 23.05.2026.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити до набрання вироком законної сили. Підстав для зміни чи скасування цього запобіжного заходу суд не знаходить.
В силу ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Враховуючи факт затримання та застосування ухвалою слідчого судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.2025 до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд вважає за необхідне, враховуючи положення вищезгаданої статті, зарахувати у строк покарання попереднє ув`язнення з 28.11.2025, тобто з моменту його фактичного затримання в порядку ст. 208 КПК України, із розрахунку день позбавлення волі за день попереднього ув`язнення.
Керуючись ст. ст. 349, 368, 370, 474, 475 КПК України, суд, - 

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4  визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання рахувати з дня набрання цим вироком законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_4 у строк відбутого ним покарання, строк його попереднього ув`язнення, починаючи з 28.11.2025 до набрання вироком законної сили, з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 у виді тримання під вартою в умовах Державної установи «Дніпропетровська установа виконання покарань № 4» залишити до набрання вироком законної сили.
Процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.
Цивільний позов не заявлений.
Речові докази по кримінальному провадженню відсутні.
Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
На вирок може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області на протязі 30 днів з дня його проголошення. 
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1