СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/2240/26
пр. № 2/759/6603/26

08 квітня 2026 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судових засідань Чугай В.М., без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Виконавчий комітет Карлівської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Виконавчий комітет Карлівської міської ради, у якому просив встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що сторони є батьками двох дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З 2018 року подружжя не проживає разом, шлюбні стосунки фактично припинені, діти залишилися проживати разом із батьком, переїхали до м. Карлівка Полтавської області, відповідач залишилася проживати у м. Києві.
Позивач вказує, що з моменту переїзду дочка ОСОБА_3 фактично перебуває лише на його утриманні, лише він займається її вихованням, дбає про її добробут і розвиток. 
Відповідачка з початку 2018 року не піклується про дитину, участі у її вихованні та утриманні не приймає. Така поведінка матері дитини не змінилася і після призову позивача на військову службу під час мобілізації, який наразі проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 .
Позивач зазначає, що його неповнолітня дочка позбавлена батьківського піклування та фактично перебуває під опікою бабусі ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка є пенсіонером за віком. 
Ураховуючи, що з 2018 року позивач прийняв на себе повну опіку над дочкою, мати дитини перебирати таку опіку на себе не бажає, тому метою подання цього позову є відновлення прав дитини та забезпечення її інтересів.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 лютого 2026 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
09 лютого 2026 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Світлик Я.В. подано уточнену позовну заяву.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання. Витребувано у Виконавчого комітету Карлівської міської ради висновок щодо доцільності встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 лютого 2026 року надано можливість представнику позивача - адвокату Світлик Я.В. брати участь у судових засіданнях у режимі відеокнференції поза межами приміщення суду.
03 березня 2026 року представником позивача - адвокатом Світлик Я.В. подано заяву про виклик та допит свідків. Також у клопотанні представник позивач просила надати свідкам можливість брати участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції у приміщенні Карлівського районного суду Полтавської області.
04 березня 2026 року на адресу суду на виконання ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 10.02.2026 від Виконавчого комітету Карлівської міської ради надійшло рішення від 24.02.2026 №696 «Про затвердження висновку щодо доцільності встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьком ОСОБА_1 » та висновок.
04 березня 2026 року від представника позивача - адвоката Світлик Я.В. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів - висновку щодо доцільності встановлення факту.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
30 березня 2026 року представником позивача - адвокатом Світлик Я.В. подано до суду клопотання про долучення доказів, а саме нотаріально посвідчених заяв свідків, які містять пояснення щодо обставин даної справи.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Світлик Я.В. подала заяву про розгляд справи без її участі, у якій підтримала подану уточнену позовну заяву, просила її задовольнити на підставі викладених у ній доводів.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила.
Третя особа просила розгляд справи проводити без участі її представника на підставі наявних у справі матеріалів та з урахуванням поданого Комітетом рішення та висновку щодо доцільності встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Зважаючи на викладене, суд визнав за можливе провести підготовче судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із неявкою учасників справи у судове засідання.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов наступних висновків.
Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25.12.2004, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 25.12.2004 Відділом реєстрації актів цивільного стану Карлівського районного управління юстиції, актовий запис № 126. 
Від шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим повторно 11.10.2022 Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), місце реєстрації - Відділ реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №119 від 15.10.2013.
Згідно з свідоцтвом про народження, батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 .
Як стверджує позивач, спільне проживання сторін та шлюбні стосунки фактично припинено з початку 2018 року, відповідачка залишилася проживати у місті Києві, діти сторін переїхали разом з батьком проживати до м. Карлівка Полтавської області, дочка ОСОБА_3 залишилася проживати з батьком до тепер.
Звертаючись до суду, позивач стверджує, що з початку 2018 року відповідачка не підтримує жодного контакту ані з позивачем, ані з власною дочкою. Позивач не чинить перешкод у здійсненні матір`ю своїх батьківських прав і обов`язків, однак за весь час, починаючи з 2018 року, відповідачка не виявила ініціативи щодо встановлення будь-якого контакту з дитиною, не здійснює турботу про неї, не бере участі в її вихованні та утриманні. У зв`язку з фактичною відмовою відповідачки від виконання батьківських обов`язків, позивач взяв на себе повну відповідальність за виховання, матеріальне забезпечення та всебічний розвиток малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З метою отримання статусу батька, який самостійно утримує та виховує малолітню дитину, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Із матеріалів справи вбачається, що 09 травня 2023 року та 16 січня 2026 року було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 та його малолітньої дочки ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . У результаті такої перевірки було видано Акти обстеження умов проживання дитини, де у висновку зазначено, що дитина проживає у родині батька. Для виховання та розвитку дитини створені належні умови проживання та навчання. Вказаний будинок належить на праві власності матері позивача - ОСОБА_6 .
Позивач забезпечує дитину всім необхідним - одягом, харчуванням, належною медичною допомогою, освітніми послугами, належним побутом та культурним розвитком. Регулярно опікується станом здоров`я дочки, яка перебуває на обліку у лікаря-педіатра у КНП «Карлівський ЦПМСД», що вбачається із листа №1-18/432 від 02.12.2025.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , навчається у Опорному закладі «Карлівький ліцей №4» з 02.09.2018, що підтверджується з Інформації, наданої навчальним закладом. 
Так, згідно з інформацією, наданою навчальним закладом, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виховується у родині татом ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_6 . Тато бере активну участь у житті та вихованні дочки, відвідує батьківські збори, бере участь класу у ремонті та у всіх класних заходах.
Відповідно до довідки Карлівської дитячо-юнацької спортивної школи ОСОБА_7 , навчається у спортивній школі на відділенні дзюдо. Зі слів тренера дитину на заняття приводить батько. 
Згідно з інформацією Карлівської дитячої музичної школи, ОСОБА_7 навчається у Карлівській ДМШ в 6 класі по класу фортепіано. Високі досягнення дитини стали можливі завдяки належному вихованню та всебічній підготовці з боку її родини, а саме батька ОСОБА_1 та бабусі ОСОБА_6 . Саме батько бере на себе повну відповідальність за розвиток дочки та створення умов для її навчання. Він особисто забезпечує систематичний контроль за відвідуванням занять, забирає з уроків дочку. Протягом навчання дитини у музичній школі мати дитини жодного разу не виявила зацікавленості до дочки, не відвідувала заклад, не цікавилася успішністю, не була присутня на її екзаменах чи концертах.
Відповідно до наданого Виконавчим комітетом Карлівської міської ради рішення від 24.02.2026 №696 та висновку щодо доцільності встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої ОСОБА_7 ,, ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьком ОСОБА_1 , орган опіки та піклування виконавчого комітету міської ради вважає за доцільне встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Стороною позивач було подано нотаріально завірені заяви свідків, з яких встановлено наступне.
Так, відповідно до посвідченої 25.03.2026 приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Шуба А.Ф. заяви, свідок ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , пояснила, що працює викладачем у дитячій музичній школі, де навчається ОСОБА_3 з 2020 року. Протягом усього періоду навчання дитини у школі саме батько бере на себе повну відповідальність за розвиток дочки. Створює їй умови для навчання, підтримку, зв`язок із викладачем, відвідує концерти та екзамени, виступає для дитини головним наставником, щиро цікавиться успіхом та переживаннями дочки. За увесь період навчання у музичній школі мати дитини жодного разу не виявила зацікавленості життям дочки, не відвідувала заклад, не цікавилася успішністю дитини, жодного разу не була присутня на її екзаменах чи концертах. Усі питання з навчання вирішує виключно батько.
Відповідно до посвідченої 25.03.2026 року приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Шуба А.Ф. заяви, свідок ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка є бабусею дитини, пояснила, що син разом з дітьми проживає у неї з 2018 року. За цей час мати дітей приїжджала один раз і то у стані алкогольного сп`яніння, без грошей і подарунків для дітей. До дітей мати не мала теплих стосунків, весь час сварилася із чоловіком, а діти були злякані та плакали. Дитину ОСОБА_3 від матері забрали хвору, лікувалися у лікарні протягом 15 днів, мати дитиною не цікавилася. Позивач утримує дитину, піклується про неї, виховує. Мати навіть не вітає дитину з днем народження. Коли телефонує, дітьми не цікавиться, лише цікавиться особистим життям позивача.
Згідно з посвідченої 27.03.2026 року приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Шуба А.Ф. заяви, свідок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 . Вказала, що він з дітьми постійно з 2018 року проживає у м. Карлівка, самостійно займається вихованням дочки ОСОБА_3 . Мати дитини не приймає участі у житті дитини, її утриманні, дитину не відвідувала за цей час. Вона ніколи не бачила матір дитини. Батька дитини характеризує як добросовісного, чуйного і уважного батька, який узяв на себе усі хатні справи та виховання дітей. ОСОБА_3 завжди охайна, доглянута, гарно вихована, товаришує з її онуком. 
Отже, судом встановлено, що мати дитини ОСОБА_2 фактично усунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні дитини, не забезпечує її матеріально, не спілкується з дочкою, не цікавиться її емоційним станом, здоров`ям, навчанням чи дозвіллям. Така поведінка свідчить про повну відсутність участі відповідачки у житті дитини. Увесь обсяг обов`язків щодо догляду, виховання, утримання та забезпечення дитини, а також участі в її освітньому та емоційному розвитку фактично виконує позивач та його мати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).
Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до приписів статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Справедливість це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.
Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, однак Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого є у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».
В обґрунтування мети встановлення факту самостійного виховання дитини, позивач зазначає, що це є необхідним для захисту та реалізації законних прав та інтересів його дочки та прав позивача як батька та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб а також вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини.
Системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що положення пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який передбачає, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому, до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин.
Доказами, відповідно до статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Приписами ч.ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та, безумовно, впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене батьком у цій справі, не може з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини в позовному провадженні.
На підставі вищенаведеного суд уважає, що встановлення факту утримання самостійно позивачем своєї дитини впливає на можливість здійснення ним права на захист прав та інтересів дитини, в тому числі, шляхом отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації задля здійснення належним чином особисто своїх батьківських обов`язків, які покладені на нього Сімейним кодексом України, діяти в інтересах дитини у випадках передбачених Законом незалежно від волі матері дитини.
Отже, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що належними та допустимими доказами у справі повністю підтверджується обставина проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 , та перебування на його утриманні та вихованні. 
Зі слів позивача, він наразі перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_1 , що позбавляє його дочку батьківської опіки, яку не може замінити бабуся.
Мати дитини ОСОБА_2 життям дочки не цікавиться протягом тривалого часу, а саме з 2018 року, участі у її утриманні та вихованні не бере.
У примусовому порядку аліменти на утримання дитини батьком не стягувались. Жодних безумовних доказів, що мати приймає участь у вихованні, спілкуванні, утриманні дитини суду не надано.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає доведеним в ході судового розгляду факт самостійного виховання позивачем дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а отже позовна заява підлягає задоволенню.
Оскільки позивач не просив відшкодування судових витрат понесених ним по сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не вирішувалося.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 82, 206, 223, 259, 263-265, 268, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Виконавчий комітет Карлівської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - задовольнити.
Встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) її батьком - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 13 квітня 2026 року.

Суддя         Н.О.Горбенко