П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року 
м. Рівне

Справа № 562/1255/25
Провадження № 22-ц/4815/137/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого судді: Гордійчук С.О.
суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,
секретар судового засідання: Хлуд І.П.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Довгалюк Наталія Миколаївна 

розглянула в порядку позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2025 року, ухваленого в складі судді Ковалик Ю.А., повний текст судового рішення складено 25 вересня 2025 року, у справі № 562/1255/25

в с т а н о в и в :
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Довгалюк Наталія Миколаївна про визнання права власності на спадкове майно.
Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . Іншим спадкоємцем за законом першої черги є дружина спадкодавця - ОСОБА_2 . 
Вказує, що квартира належала ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності, оскільки він, як член житлово-будівельного кооперативу «Салют» в м. Здолбунів, повністю сплатив пайові внески, і набув право власності на дане нерухоме майно до реєстрації шлюбу із відповідачкою.
Просила суд визнати право особистої власності спадкодавця ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на спадкове майно за законом, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що залишилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Довгалюк Наталія Миколаївна про визнання права власності на спадкове майно задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності по спадкуванню за законом на спадкове майно ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 375 грн. 00 коп.
В апеляційній скарзі на рішення суду позивач посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково вважав, що позивачем не надані докази на підтвердження факту набуття спадкодавцем ОСОБА_3 права приватної власності на кооперативну квартиру.
Суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування у відповідача докази сплати пайових внесків за спірну квартиру, а також у повторному допиті свідка голову ЖБК «Салют». Крім того, суд не врахував показання свідка ОСОБА_4 щодо сплати пайових внесків до реєстрації шлюбу із нею у 1993 році. Вважає належним способом захисту вимоги про визнання права особистої власності померлого. 
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечує доводи останнього просить суд оскаржуване рішення залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.
Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 .
Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями першої черги за законом є донька ОСОБА_1 та дружина спадкодавця - ОСОБА_2 . 
Сторони у встановлений строк, звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 .
07 серпня 2018 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб із  ОСОБА_2 .(а.с.36)
Відповідно до довідки відділу Центр надання адміністративних послуг Здолбунівської міської ради №424/10-27 від 25.11.2024, ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою по АДРЕСА_2 з 15.12.1989 року та знятий з реєстрації 04.10.2024 у зв`язку зі смертю.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , право власності зареєстроване 11.04.2023; документи, подані для державної реєстрації: довідка про членство особи в кооперативі та внесення пайового внеску в повному обсязі, серія та номер: 2, виданий 21.03.2023, видавник Житлово-будівельний кооператив «Салют».
Згідно з листом голови правління ЖБК «Салют» Дмитрук І.Д. від 07.04.2025, мешканець квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_3 був членом кооперативу ЖБК «Салют», та коли ним був внесений пайовий внесок в повному обсязі за квартиру АДРЕСА_3 в ЖБК «Салют» їй не відомо. 
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції послався на те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка набута ними під час шлюбу, після повної сплати пайових внесків та реєстрації права власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач не довела, що спірна квартира набута за особисті кошти її батька ОСОБА_3 .
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є:
1) час набуття такого майна;
2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);
3) мета придбання майна (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).
Відповідно до частин першої, третьої статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Правовідносини з набуття у власність квартири у будівельному кооперативі, а також щодо виникнення права спільної сумісної власності подружжя врегульовані загальними нормами - статтями 60, 70 Сімейного Кодексу України (далі - СК України), а також спеціальними нормами, зокрема Житловим Кодексом УРСР (стаття 146), Законом України «Про власність» (статті 15-17), пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 186 від 30 квітня 1985 року.
Зазначеними нормами права встановлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) особами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання тощо, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про власність», який був чинним на момент повного внесення пайових внесків ОСОБА_3 , член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.
Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2020 року у справі № 703/3090/17 (провадження № 61-12473св19).
Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно до Закону Української РСР «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, право власності члена житлового кооперативу на квартиру виникало з моменту виплати паю і не вимагало його реєстрації, тобто на момент набуття права власності на кооперативну квартиру законодавство не передбачало ні видачі свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, ні обов`язкової державної реєстрацію права власності на таку квартиру (див. постанови Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/12930/17, від 13 грудня 2023 року у справі № 161/10959/21)
У частині другій статті 331 ЦК України вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно.
Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За правилами частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач наголошувала, що пайовий внесок за кооперативну квартиру батьком повністю було сплачено на початку 1990-х років, до реєстрації шлюбу із відповідачем за рахунок власних коштів. 
Разом з цим відповідач будь яких належних та достатніх доказів повної сплати пайового внеску за кооперативну квартиру у період з 2018 року по квітень 2023 року за рахунок спільних коштів під час перебування із спадкодавцем у шлюбі суду не надала.
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 її колишній чоловік, який повністю сплатив пайові внески за квартиру АДРЕСА_1 ще до реєстрації шлюбу з нею у 1993 році. Ордер на квартиру був виданий ще у 1989 році.
Сам по собі факт перебування у шлюбі із спадкодавцем під час якого проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру не свідчить, що кооперативна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. 
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За приписами ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною 1 ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки.
За змістом роз`яснень, наведених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику справах про спадкування», відповідно до якого у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.
Установивши, що спадкодавець ОСОБА_3 виплатив пайовий внесок за спірну квартиру до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , апеляційний суд дійшов висновку, що вказану спірну квартиру не можна вважати спільним майном подружжя. Дана обставина стверджується поясненнями свідка ОСОБА_4 , довідкою голови правління ЖБК «Салют» Дмитрук І.Д. про повне внесення членом кооперативу ОСОБА_3 пайового внеску за кооперативну квартиру, Дату внесення повної суми не знає.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , за законом після смерті батька ОСОБА_3 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Разом з тим, апеляційний суд погоджується із висновком суду, що позовні вимоги в частині визнання права особистої власності спадкодавця на спірну квартиру не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст. 25 ЦК України у момент смерті припиняється цивільна правоздатність фізичної особи. 
Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2025 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Довгалюк Наталія Миколаївна про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності по спадкуванню за законом на спадкове майно ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
В задоволені решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3750 грн понесених у зв`язку із розглядом справи судом першої та апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 26 лютого 2026 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.