СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року м. Харків Справа №922/2939/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В. , суддя Хачатрян В.С.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області (вх.№2505Х від 26.11.2025) на рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2025 у справі №922/2939/25 (м. Харків, суддя Жиляєв Є.М., повне рішення складено 07.11.2025) 
за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області, м. Київ
до Фізичної особи-підприємця Трохініна Валерія Івановича, м. Харків
про стягнення 142922,66 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця Трохініна Валерія Івановича, в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь пеню за невиконання зобов`язань передбачених Договором № 16/12/1 від 16 грудня 2024 року в розмірі 47591,76 грн. та штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого товару передбачених Договором № 16/12/1 від 16 грудня 2024 року у розмірі 95330,90 грн. Також до стягнення заявлені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3028,00 грн.
Відповідачем до Господарського суду Харківської області було подано відзив на позову заяву (вх.№22050 від 23.09.2025), в якому останній просив відмовити Головному управлінню Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Окрім того відповідачем до відзиву було долучено копії видаткових накладних.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.11.2025 у позові відмовлено.
Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області з вказаним судовим рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить задовольнити апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області; скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2025 по справі № 922/2939/25, а натомість прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області в повному обсязі та стягнути з Фізичної особи-підприємеця Трохініна Валерія Івановича (код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області (ЄДРПОУ 38537963) пеню за невиконання зобов`язань передбачених Договором № 16/12/1 від 16 грудня 2024 року в розмірі 142 922 грн. 66 коп (сто сорок дві тисячі дев`ятсот двадцять дві грн. 66 коп.).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає наступне:
- в своєму рішенні Господарський суд Харківської області по справі № 922/2939/25 не вірно оцінив наявні докази по справі, а також не вірно застосував норми матеріального і процесуального права. А також в своїй описовій частині рішення Господарський суд Харківської області допустив помилку, а саме вказано, що: 16.12.2024 між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору, але фактично вказана додаткова угода між сторонами була укладена 25.12.2024.
- посилаючись на пункт 8.3. договору, апелянт стверджує, що за порушення строків виконання зобов`язань виконавець сплачує на користь замовника пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого Товару.
- на підставі статей 22, 525, 526, 530, 614, 629, Цивільного кодексу України; 222, 224 Господарського кодексу України, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу: пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення, яка складає: 20.12.2024 — 25.12.2024 (4 дні прострочення): 4197240,00 грн. х 0,1% = 4197,24 грн.; 25.12.2024 — 24.01.2025 (30 днів прострочення): 1361870,00 грн. х 7% = 95330,90 грн.; 1361870,00 грн. х 0,1 % х 30 = 40856,1 грн.; 24.01.2025 — 30.01.2025 (6 днів прострочення): 423070,00 грн. х 0,1 % х 6 = 2538,42 грн. Всього сума штрафних санкцій складає: 142922,66 грн.
Системою автоматизованого розподілу справ відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 26.11.2025 для розгляду справи №922/2939/25 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Хачатрян В.С.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області (вх.№2505Х від 26.11.2025) на рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2025 у справі №922/2939/25. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Представником позову подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу (вх.№14159 від 08.12.2025), в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача та залишити без змін рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2025 року по справі № 922/2939/25. Судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги покласти на позивача.
Суд зазначає, що враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглянута за правилами частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи.
Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з частино 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
З урахуванням вищезазначених законодавчих положень, ухвала про відкриття апеляційного провадження та розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження вручена сторонам у справі в електронному кабінеті системи «Електронний Суд» 02.12.2025.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку, передбаченому частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України.
Заперечень проти розгляду апеляційної скарги в даному порядку від сторін не надійшло.
Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Дослідивши матеріали справи, а також доводи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, 16.12.2024 між Фізичною особою-підприємцем Трохініним Валерієм Івановичем та Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області було укладено договір № 16/12/1 про закупівлю товару (надалі - договір).
Відповідно до умов пункту 1.1. договору постачальник зобов`язується поставити у власність замовника товар, який зазначений у специфікації (надалі -товар), що додається до цього договору (додаток 1) і є невід`ємною його частиною, а замовник прийняти і оплатити товар на умовах цього договору. 
Згідно з пунктом 4.1. договору замовник проводить оплату товару за фактом його постачання на підставі підписаних постачальником і замовником видаткових накладних, шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, в 10-денний банківський термін з дати отримання товару.
Відповідно до пункту 5.1. договору, строк поставки товару: не пізніше 20.12.2024.
Пунктом 6.1. договору передбачено, що приймання-передача товару здійснюється накладними у місці постачання товару, у присутності представників постачальника та замовника.
Замовник зобов`язаний прийняти товар належної якості в строки, визначені в пункті 5.1. цього договору, або надати мотивовану відмову від підписання накладних (пункт 6.4. договору). 
Пунктом 8.1. договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання свої зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором. 
Відповідно до пункту 8.3. договору за порушення строків виконання зобов`язань виконавець сплачує на користь замовника пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого товару.
Згідно з пунктом 13.2. договору зміни та доповнення до договору вносяться шляхом підписання додаткових угод сторонами (за винятком випадку, передбаченого пунктом 7.2.1.), які в подальшому є його невід`ємною частиною. 
Сторонами була складена специфікація, в якій зазначено товар на загальну суму без ПДВ 4197240,00 грн.
20.12.2024 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, відповідно до умов пункту 1 якої змінено строк поставки товару, а саме - строк поставки товару: не пізніше 25.12.2024.
25.12.2024 між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору, відповідно до умов пункту 2 якої змінено строк поставки товару, а саме - строк поставки товару: не пізніше 31.01.2025. Також, згідно з підпунктом 2 пункту 2 додаткової угоди № 2: пункт 11.1. договору викладено в наступній редакції: Даний договір набирає чинності з моменту підписання обома сторонами і діє до 10.02.2025 включно або до повного виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до договору. Разом з цим, викладено пункт 1.1. договору в наступній редакції: «постачальник зобов`язується поставити у власність замовника товар, який зазначений у специфікації (додаток 1) (надалі - товар) відповідно графіку поставок товару (додаток 2), які додадються до цього договору і є невід`ємною його частиною, а замовник прийняти і оплатити товар на умовах цього договору.
Відповідно до графіку поставок товару (додаток 2) постачальник зобов`язується поставити замовнику рукав пожежний напірний Д-51 мм Клас 3 з 2ГРН-50 Aquasila у кількості 203 штуки, рукав пожежний напірний Д-77 мм Клас 3 з 2ГРН-80 Aquasila у кількості 100 штук та рукав пожежний напірний Д-150 мм Клас 3 з 2ГРН-150 Aquasila у кількості 37 штук, при цьому строк виконання вказаної поставки чітко визначений у межах часового проміжку, що починається з 16 січня 2025 року та завершується не пізніше 31 січня 2025 року включно, що підтверджується підписами уповноважених осіб та відбитками печаток сторін.
31.12.2024 між сторонами укладено додаткову угоду №3 від 31.12.2024 відповідно до умов якої сторонами було доповнено договір календарним планом на постачання товару та обсягів фінансування: Рукав пожежний напірний Д-51 мм – 199 шт., строк поставки – грудень 2024 рік; 203 шт., строк поставки – січень 2025 рік; Рукав пожежний напірний Д-77 мм – 400 шт., строк поставки – грудень 2024 рік; 100 шт., строк поставки – січень 2025 рік; Рукав пожежний напірний Д-150 мм – 63 шт., строк поставки – грудень 2024 рік; 37 шт., строк поставки – січень 2025 рік.
На виконання умов договору та додаткових угод до нього, постачальник здійснив поставки товару, що підтверджується видатковими накладними, а саме: 
- видаткова накладна №55 від 25.12.2024 року відповідно до якої постачальник поставив: Рукав пожежний напірний Д-51 мм – 199 шт., Рукав пожежний напірний Д-77 мм 400 шт., Рукав пожежний напірний Д-150 мм – 63 шт.;
- видаткова накладна №6 від 24.01.2025 року відповідно до якої постачальник поставив: Рукав пожежний напірний Д-51 мм – 65 шт., Рукав пожежний напірний Д-77 мм – 80 шт.;- Видаткова накладна №8 від 24.01.2025 року відповідно до якої Відповідач поставив: Рукав пожежний напірний Д-51 мм – 100 шт., Рукав пожежний напірний Д-77 мм – 20 4 шт.;-
- видаткова накладна №11 від 30.01.2025 року відповідно до якої постачальник поставив: Рукав пожежний напірний Д-150 мм – 37 шт., Рукав пожежний напірний Д-51 мм – 38 шт.
Позивачем, як замовником за договором, в порядку досудового врегулювання спору було направлено виконавцю претензію від 30.04.2025 № 56 01-4131/56 11, зі змісту якої вбачається, що з урахуванням проведеного аналізу даної закупівлі повноважними представниками Державної Служби України з надзвичайних ситуацій у замовника наявна претензія щодо строків поставки товару. Головне управління вимагало сплати штрафних санкцій за порушення умов договору, які складаються з: пеня у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення, яка складає: 20.12.2024 — 25.12.2024 (4 дні прострочення): 4197240,00 грн. х 0,1% = 4197,24 грн.; 25.12.2024 — 24.01.2025 (30 днів прострочення): 1361870,00 грн. х 7% = 95330,90 грн.; 1361870,00 грн. х 0,1 % х 30 = 40856,1 грн.; 24.01.2025 — 30.01.2025 (6 днів прострочення): 423070,00 грн. х 0,1 % х 6 = 2538,42 грн. Всього сума штрафних санкцій складає: 142922,66 грн.
Станом на дату подання позовної заяви жодної відповіді на претензію від відповідача не надійшло. 
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Трохініна Валерія Івановича пені та штрафу, нарахованих відповідно до умов п. 8.3 Договору.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.11.2025 у позові відмовлено.
Суд мотивував рішення тим, що у позовній заяві (в первісній редакції), так і позові (в уточненій редакції), яку було подано позивачем разом з заявою про усунення недоліків, позивачем взагалі не зазначено чим порушено право позивача, за захистом якого останній звернувся з даним позовом до господарського суду.
Місцевий господарський суд встановив, що у позові міститься лише посилання на наявність пункту 8.3. договору, який передбачає, що за порушення строків виконання зобов`язань виконавець сплачує на користь замовника пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого товару.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, отримавши товар та підписавши видаткову накладну №11 від 30.01.2025 без будь-яких претензій та зауважень, «мав усвідомлювати те, що ним отримано товар у строки, які сам же позивач із відповідачем погодив», підписавши додаткову угоду № 2. Враховуючи, що за змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а в даному випадку поставка відбулася в межах зміненого строку, суд не встановив правових підстав для стягнення пені та штрафу, що призвело до повної відмови у задоволенні позову. 
Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів зазначає наступне. 
Судова колегія зазначає, що за загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Як вже було зазначено вище, 16.12.2024 між Фізичною особою-підприємцем Трохініним Валерієм Івановичем та Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області було укладено договір № 16/12/1 про закупівлю товару (надалі - договір), відповідно до умов якого сторони погодили, що постачальник зобов`язується поставити у власність замовника товар, який зазначений у Специфікації (надалі -товар), що додається до цього договору (додаток 1) і є невід`ємною його частиною, а замовник прийняти і оплатити товар на умовах цього договору (пункт 1.1. договору). 
З наведеного вбачається, що за своєю правовою природою даний договір є договором поставки.
Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Приписами частини 3 статті 653 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
Сторони після укладання договору, керуючись пунктом 13.2. договору, неодноразово, вносили зміни до строків поставки шляхом укладення додаткових угод до договору.
Так, 20.12.2024 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, відповідно до умов пункту 1 якої змінено строк поставки товару, а саме - строк поставки товару: не пізніше 25.12.2024.
25.12.2024 між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору, відповідно до умов пункту 2 якої змінено строк поставки товару, а саме - строк поставки товару: не пізніше 31.01.2025. Також, згідно з підпунктом 2 пункту 2 додаткової угоди № 2: пункт 11.1. договору викладено в наступній редакції: Даний договір набирає чинності з моменту підписання обома сторонами і діє до 10.02.2025 включно або до повного виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до договору. Разом з цим, викладено пункт 1.1. договору в наступній редакції: «постачальник зобов`язується поставити у власність замовника товар, який зазначений у специфікації (додаток 1) (надалі - товар) відповідно графіку поставок товару (додаток 2), які додадються до цього договору і є невід`ємною його частиною, а замовник прийняти і оплатити товар на умовах цього договору.
Відповідно до графіку поставок товару (додаток 2) постачальник зобов`язуються поставити замовнику рукав пожежний напірний Д-51 мм Клас 3 з 2ГРН-50 Aquasila у кількості 203 штуки, рукав пожежний напірний Д-77 мм Клас 3 з 2ГРН-80 Aquasila у кількості 100 штук та рукав пожежний напірний Д-150 мм Клас 3 з 2ГРН-150 Aquasila у кількості 37 штук, при цьому строк виконання вказаної поставки чітко визначений у межах часового проміжку, що починається з 16 січня 2025 року та завершується не пізніше 31 січня 2025 року включно, що підтверджується підписами уповноважених осіб та відбитками печаток сторін.
31.12.2024 між сторонами укладено додаткову угоду №3 від 31.12.2024 відповідно до умов якої сторонами було доповнено договір календарним планом на постачання товару та обсягів фінансування: Рукав пожежний напірний Д-51 мм – 199 шт., строк поставки – грудень 2024 рік; 203 шт., строк поставки – січень 2025 рік; Рукав пожежний напірний Д-77 мм – 400 шт., строк поставки – грудень 2024 рік; 100 шт., строк поставки – січень 2025 рік; Рукав пожежний напірний Д-150 мм – 63 шт., строк поставки – грудень 2024 рік; 37 шт., строк поставки – січень 2025 рік.
На виконання умов договору та додаткових угод до нього, постачальник здійснив поставки товару, що підтверджується видатковими накладними, а саме: 
- видаткова накладна №55 від 25.12.2024 року відповідно до якої постачальник поставив: Рукав пожежний напірний Д-51 мм – 199 шт., Рукав пожежний напірний Д-77 мм 400 шт., Рукав пожежний напірний Д-150 мм – 63 шт.;
- видаткова накладна №6 від 24.01.2025 року відповідно до якої постачальник поставив: Рукав пожежний напірний Д-51 мм – 65 шт., Рукав пожежний напірний Д-77 мм – 80 шт.;- Видаткова накладна №8 від 24.01.2025 року відповідно до якої Відповідач поставив: Рукав пожежний напірний Д-51 мм – 100 шт., Рукав пожежний напірний Д-77 мм – 20 4 шт.;-
- видаткова накладна №11 від 30.01.2025 року відповідно до якої постачальник поставив: Рукав пожежний напірний Д-150 мм – 37 шт., Рукав пожежний напірний Д-51 мм – 38 шт.
Судова колегія зауважує, що позовна заява містить посилання на умови пункту 8.3. договору, відповідно до якого, за порушення строків виконання зобов`язань виконавець сплачує на користь замовника пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого Товару.
Разом з тим, судова колегія зазначає, що позивач звернувся з даним позовом, в якому взагалі не зазначає про порушення відповідачем своїх зобов`язань передбачених договором № 16/12/1 від 16 грудня 2024, у позові лише міститься посилання на те, що відповідачу була надіслана претензія, відповідно до якої останньому було запропоновано сплатити позивачу штрафні санкції в розмірі 142922,66 грн. в добровільному порядку, проте відповідач відповіді на претензію позивачу не надав.
Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Крім того, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Судова колегія виходить з того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.
Суд апеляційної інстанції також враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та не порушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.
Необхідно зазначити, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 28.09.2021 у справі № 918/1045/20, від 11.08.2021 у справі № 909/436/20, від 06.10.2021 у справі №925/1546/20).
Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі - "non concedit contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №910/9351/20, від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19, від 08.09.2021 у справі №910/10444/20).
Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.
Судова колегія зауважує, що у спірних правовідносинах поведінка позивача є очевидно суперечливою. Підписуючи вищевказані додаткові угоди, позивач продемонстрував згоду на прийняття товару у нові терміни та сформував у відповідача легітимні очікування щодо правомірності такої поведінки. За таких обставин, наступне пред`явлення вимоги про стягнення пені та штрафу за порушення строків, які самі ж сторони визнали неактуальними шляхом пролонгації договору, прямо суперечить доктрині venire contra factum proprium. 
Враховуючи викладене, судова колегія зазначає, що постачальник, здійснюючи правомірну поведінку, мав "законні очікування" на відповідну добросовісну поведінку замовника.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Враховуючи те, що сторонами 25.12.2024 було укладено додаткову угоду № 2 до договору, відповідно до умов пункту 2 якої змінено строк поставки товару, а саме - строк поставки товару: не пізніше 31.01.2025, а останнє постачання відбулось 30.01.2025, вказане свідчить, що позивач, уклавши додаткову угоду № 2 до договору та отримавши товар 30.01.2025, підписавши видаткову накладну №11 від 30.01.2025 без будь-яких претензій та зауважень мав усвідомлювати те, що ним отримано товар у строки, які сам же позивач із відповідачем погодив, підписавши додаткову угоду № 2 від 25.12.2024 до договору. 
Крім того, скаржник зазначає про те, що в своєму рішенні Господарський суд Харківської області по справі № 922/2939/25 не вірно оцінив наявні докази по справі, а також не вірно застосував норми матеріального і процесуального права. А також в своїй описовій частині рішення Господарський суд Харківської області допустив помилку, а саме вказано, що: 16.12.2024 між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору, але фактично вказана додаткова угода між сторонами була укладена 25.12.2024 колегія суддів зазначає про наступне.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги в цій частині, дійшов таких висновків.
Як убачається з матеріалів справи, у описовій частині рішення суду першої інстанції зазначено, що додаткова угода № 2 до договору укладена між сторонами 16.12.2024, тоді як фактично, відповідно до наявних у справі доказів, така угода укладена 25.12.2024.
Водночас колегія суддів зазначає, що вказана невідповідність є очевидною технічною опискою (помилкою у викладенні дати), яка не вплинула на встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та не призвела до неправильного вирішення спору по суті.
Матеріали справи містять належні та допустимі докази існування відповідної додаткової угоди, її змісту та правових наслідків для сторін, які були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення. При цьому сама по собі неточність у зазначенні календарної дати укладення угоди в описовій частині рішення не спростовує встановлених судом обставин та не впливає на правильність застосування норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
З урахуванням викладеного вище, колегія суддів зазначає, що в ході апеляційного провадження відповідачем не наведено обставин, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог. 
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2025 у справі №922/2939/25 – без змін. 
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Відповідно до частини 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі. 
За змістом пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Так, при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в ст. 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).
Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття розумний строк вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства).
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення Бараона проти Португалії, 1987 рік, Хосце проти Нідерландів, 1998 рік; Бухкольц проти Німеччини, 1981 рік; Бочан проти України, 2007 рік).
Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.
Крім того, 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 04.05.2026 (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.01.2026 №4757-IX).
Відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.
При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
На підставі вищевикладеного, враховуючи обставини введення в Україні воєнного стану, поточну ситуацію що склалася в місті Харкові та Харківській області, з огляду на об`єктивні причини неможливості проведення судового засідання у строк встановлений в частині 2 статті 221 ГПК України, задля збереження безпеки учасників судового процесу та працівників суду, а також з метою реалізації учасниками справи процесуальних прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, суд застосував принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до практики Європейського суду з прав людини. 
Керуючись статтями 129, 233, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 07.11.2025 у справі №922/2939/25 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 17.04.2026.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов 

Суддя В.С. Хачатрян