Справа № 463/284/26 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л. 
Провадження № 33/811/339/26 Доповідач: Романюк М. Ф. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Романюка М.Ф, з участю захисника – адвоката Лазор У.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Лазор Уляни Миколаївни на постанову судді Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, 

встановив:

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді 40 (сорока) годин громадських робіт.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , в користь держави судовий збір в розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.
Згідно з постановою судді, ОСОБА_1 3 січня 2026 року о 16:00 год. у м. Львів, вул. Б. Хмельницького, 188А, вчинив злісну непокору неодноразовій законній вимозі поліцейського при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, а саме відмовився вийти з автомобіля та пройти до РТЦК та СП у зв`язку із вчиненням правопорушення за ст. 210-1 КУпАП від 6 серпня 2025 року, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП.
Не погоджуючись з даною постановою захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвокат Лазор У.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що обране стягнення є необґрунтованим та непропорційним, таким, що було застосоване за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи.
Зазначає, що ОСОБА_1 є офіційно працевлаштованим, має стабільне джерело доходу, що свідчить його соціальну відповідальність.
Звертає увагу на те, що вимоги вийти з транспортного засобу від працівників поліції не було, адже і підстав, встановлених ст. 34 ЗУ «Про національну поліцію», для цього не було.
Вказує, що ОСОБА_1 під час спілкування з працівниками поліції не мав на меті чинити злісну непокору, останній не чинив фізичного або активного опору, не проявляв агресії, не висловлював образ чи погроз, не перешкоджав виконанню службових обов`язків.
Заслухавши виступ захисника – адвоката Лазор У.М., яка не заперечила щодо розгляду апеляційної скарги у відсутності ОСОБА_1 та підтримала подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису та інше, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
При цьому, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП, докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначені основні повноваження поліції.
Частинами 2, 4, 6 статті 62 «Про Національну поліцію», передбачено що, законні вимоги поліцейського є обов`язковими для виконання всіма фізичними та юридичними особами.
Втручання в діяльність поліцейського, перешкоджання виконанню ним відповідних повноважень, невиконання законних вимог поліцейського, будь-які інші протиправні дії стосовно поліцейського мають наслідком відповідальність відповідно до закону.
Статтею 185 КУпАП передбачено відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.
Об`єктом цього правопорушення виступають суспільні відносини у сфері забезпечення громадського порядку та суспільної безпеки, також у сфері державного управління. Об`єктивна сторона правопорушення полягає у злісній непокорі законному розпорядженню або вимозі працівника поліції (або члена громадського формування з охорони громадського порядку чи державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку) при виконанні ним службових обов`язків. Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Таке правопорушення повинно проявлятись у відмові від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівників поліції при виконанні службових обов`язків, або у відмові, вираженій в зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.
Вказане тлумачення викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011.
У відповідності до п. 7 постанови Пленум Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» №8 від 26 червня 1992 року (зі змінами) роз`яснено, що злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків, що адміністративна відповідальність за ст.185 КУпАП настає при відсутності застосування фізичної сили з боку винної особи.
Дане правопорушення обов`язково передбачає наявність законної вимоги співробітника поліції при виконанні ним службових обов`язків, оскільки вимога працівника міліції або розпорядження це - акт, юридично рівнозначний наказу, що виражений у категоричній формі, який має бути законодавчо обґрунтований.
Тобто, виражається у відмові від обов`язкового виконання наполегливих, неодноразово повторених розпоряджень чи вимог поліцейського, або ж в непокорі, що виявляється в зухвалій формі, яка свідчить про прояв явної зневаги до органів та осіб, які охороняють суспільний порядок та діють від імені держави.
Відмова правопорушника проявляється в недвозначній формі словами, жестами, мовчанням, невиконанням вимог, намаганням до втечі та іншими діями чи бездіяльністю.
Апеляційний суду вважає, що суд першої інстанції, при розгляді даної справи, дотримався зазначених вимог закону, повно й всебічно з`ясував усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи.
Такий висновок підтверджується сукупністю зібраних і перевірених у судовому засіданні доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і навів у постанові, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №139341 від 3 січня 2026 року, рапортом інспектора взводу 2 роти 4 батальйону 3 УПП у Львівській обл. ДПП лейтенанта поліції Крохмального В. від 3 січня 2026 року, копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6456119 від 3 січня 2026 року та відеозаписами з портативних відеореєстраторів поліцейських №471306 та №471755.
З відеозаписів з портативних відеореєстраторів поліцейських №471306 та №471755, що містяться в матеріалах справи на компакт-диску, вбачаються зафіксовані обставини події, зокрема, що працівниками патрульної поліції 3 січня 2026 року близько 15:55 год. у м. Львові на вул. Б. Хмельницького, 188А, було зупинено автомобіль «Hyundai Ioniq 5», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 за порушення вимог ПДР, а саме здійснення руху ліворуч в забороненому місці. При цьому з самого початку зупинки водій з автомобіля не виходив, опускав скло лише на розмір, необхідний для передання документів. В ході перевірки документів працівниками поліції з бази ІПНП було встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у розшуку, чого останній не заперечував, визнавав, що в нього проблеми з військово-обліковими документами. Працівником поліції у зв`язку з наведеним було запропоновано ОСОБА_1 проїхати до ІНФОРМАЦІЯ_2 та вказано, що в іншому випадку мобільна група РТЦП прибуде на місце зупинки, однак водій виходити з автомобіля на їхати в РТЦК не погоджувався, підняв скло в дверці автомобіля та за якийсь час пересів на заднє сидіння автомобіля, зачинившись у такому. У зв`язку з наведеним працівниками поліції вчинялись дії щодо виклику на місце мобільної групи РТЦК та отримувались консультації в телефонному режимі щодо ситуації, зокрема було вирішено, що у разі якщо водій надалі не буде погоджуватись проїхати в РТЦК, його дії слід кваліфікувати за ст. 185 КУпАП, одночасно з цим працівники поліції намагались спілкуватись з водієм та переконати його вийти з автомобіля. Близько 17:04 год. працівник поліції повідомив водієві, що якщо він і надалі буде відмовлятись проїхати в ІНФОРМАЦІЯ_3 та виконувати законне розпорядження працівника поліції, щодо нього буде складено протокол за фактом вчинення злісної непокори, однак після цього та ще кількаразового висловлення водієві вимоги проїхати в РТЦК останній виконати вимогу працівників поліції не погодився. В подальшому на місце події прибула мобільна група ІНФОРМАЦІЯ_2 та вручила ОСОБА_1 повістку, працівниками поліції було складено щодо останнього протокол про адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП та ознайомлено водія зі змістом такого.
Досліджені судом відеозаписи досить інформативні, позбавлені упередження і суб`єктивного ставлення, є послідовними.
Зміст протоколу, долучених до нього письмових доказів в повній мірі узгоджується з змістом відеозаписів.
Посилання сторони захисту на те, що в діях водія ОСОБА_1 відсутня ознака злісності, спростовуються матеріалами справи та відеозаписами з місця події.
З відеозаписів убачається, що вимога поліцейських була висловлена неодноразово, у законній формі та з роз`ясненням підстав її висунення, однак водій ігнорував вказану вимогу протягом тривалого часу – більше години, чим фактично перешкоджав виконанню ними службових обов`язків.
Тривале та неодноразове ігнорування законних вимог працівників поліції свідчить про наявність у діях особи ознак злісної непокори, що утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.
В апеляційній скарзі не наведено доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
Що стосується висновку судді в частині накладення адміністративного стягнення ОСОБА_1 , суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 33 КУпАП при накладенні адміністративного стягнення суд враховує характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі. Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
Вказаних вимог закону районним судом не дотримався.
З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що суддя районного суду за вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення застосував до нього передбачене санкцією ст. 185 КУпАП стягнення у виді 40 (сорока) годин громадських робіт.
Санкцією ст. 185 КУпАП передбачено накладення штрафу від восьми до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від сорока до шістдесяти годин, або виправні роботи на строк від одного до двох місяців з відрахуванням двадцяти процентів заробітку, або адміністративний арешт на строк до п`ятнадцяти діб.
При обранні міри адміністративного стягнення, враховуючи обставини вчиненого правопорушення, відсутність негативних наслідків, особу правопорушника, ступінь його вини, відсутність відомостей про те, що ОСОБА_1 раніше притягувався до адміністративної відповідальності, апеляційний суд доходить до висновку про необхідність обрати адміністративне стягнення ОСОБА_1 у виді штрафу в межах санкції ст. 185 КУпАП.
Таке стягнення, на думку суду, буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення та попередження ОСОБА_1 скоєння нових правопорушень.
Таким чином, апеляційний суд вважає, за можливе задовольнити частково апеляційну скаргу захисника, а постанову суду першої інстанції змінити в частині накладення адміністративного стягнення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Лазор Уляни Миколаївни – задовольнити частково.
Постанову судді Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2026 року про накладення стягнення на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП – змінити в частині накладення адміністративного стягнення. 
Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за ст.185 КУпАП у виді штрафу в розмірі восьми неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 136 гривень. 
В решті постанову Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя   Романюк М.Ф.