ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 320/36204/23
адміністративне провадження № К/990/54104/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Судді-доповідача - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року (суддя: Колеснікова І.С.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року (судді: Епель О.В., Карпушова О.В., Мєзєнцев Є.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
установив:
ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовною заявою до Головного управління ДПС України у Київській області (далі - ГУ ДПС у Київській області, відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 17.04.2023 №0408325-2412-1015, №0408334- 2412-1015, №0408333-2412-1015, №0408332-2412-1015, №0408331-2412-1015, №0408330-2412-1015, №0408329-2412-1015, №0408328-2412-1015, №0408327-2412-1015 та №0408326-2412-1015 про визначення зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2022 рік на загальну суму 540 598, 18 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона є членом (засновником) Фермерського господарства «Припіяло А.В.», займається фермерською діяльністю по вирощуванню сільськогосподарської продукції, тобто є сільськогосподарським товаровиробником. При цьому, об`єкти нерухомості, які належить їй на праві приватної власності і щодо яких контролюючим органом були нараховані податкові зобов`язання, є будівлями/спорудами, призначеними для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а тому звільнені від оподаткування податком на нерухомість, відмінну від земельної ділянки, в силу положень підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України).
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року, у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Не погоджуючись із такими рішеннями судів попередніх інстанцій, вважаючи, що вони прийняті внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, позивач звернувся із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржником зазначено неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку, передбаченому пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
У розрізі заявленої підстави касаційного оскарження позивач звертає увагу на застосування судами норми права без урахування висновків, висловлених Верховним Судом за подібних правовідносин, у постановах від 09.05.2023 у справі № 380/10802/22, від 24.07.2024 року у справі № 400/2283/20 та від 01.10.2019 року у справі №0340/1905/18 щодо звільнення будівель сільськогосподарських товаровиробників від оподаткування.
Скаржник також зазначає, що суди попередніх інстанцій помилково поклали тягар доказування «фактичного використання» на неї як позивачку та проігнорували той факт, що вона є членом ФГ «Припіяло А.В.», а спірні будівлі за своїм класом (свинарники, зерносховища тощо) прямо призначені для сільськогосподарської діяльності. На думку скаржника, суди мали застосувати принцип презумпції правомірності рішень платника податків та врахувати, що податковий орган не довів використання таких будівель в інших цілях.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін як законні й обґрунтовані, а скаргу позивача - без задоволення, повністю підтримуючи висновки й мотиви, з яких виходили суди при ухваленні таких рішень. Звертає увагу на те, що позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу фактичного використання спірних об`єктів нежитлової нерухомості саме у сільськогосподарській діяльності впродовж 2022 року. Наголошує також, що для застосування пільги за пп. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України недостатньо лише приналежності будівлі за класом до сільськогосподарського призначення (код 1271); визначальним є факт безпосереднього здійснення платником податків сільськогосподарської діяльності та участь майна у виробництві сільськогосподарської продукції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачка є членом ФГ «Припіяло А.В.». Основними видами діяльності ФГ «Припіяло А.В.» є зокрема: код КВЕД 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); код КВЕД 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур коренеплодів і бульбоплодів; код КВЕД 01.24 Вирощування зерняткових і кісточкових фруктів; код КВЕД 01.46 Розведення свиней; код КВЕД 01.42 Розведення іншої великої рогатої худоби та буйволів; код КВЕД 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві; код КВЕД 01.63 Післяурожайна діяльність; код КВЕД 46.21 Оброблення насіння для відтворення; код КВЕД 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин.
Упродовж 2022 року у власності позивачки обліковувалися такі об`єкти нежитлової нерухомості:
- нежитлова будівля загальною площею 2434,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4;
- нежитлова будівля загальною площею 1114,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;
- нежитлова будівля загальною площею 83,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;
- нежитлова будівля загальною площею 1808,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;
- нежитлова будівля загальною площею 160,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ;
- нежитлова будівля 3/5 спільної частки загальною площею 978 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 ;
- нежитлова будівля загальною площею 15,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ;
- нежитлова будівля 17/20 спільної частки загальною площею 852,7 кв.м. за адресою; АДРЕСА_1 ;
- нежитлова будівля загальною площею 1131,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;
- нежитлова будівля загальною площею 256,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

17 квітня 2023 року відповідачем було сформовано та надіслано на адресу позивачки податкові повідомлення-рішення форми «Ф» щодо сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2022 рік:
- №0408325-2412-1015 на суму 158 229,50 гривень;
- №0408334-2412-1015 на суму 1 027,00 гривень;
- №0408333-2412-1015 на суму 38 142,00 гривень;
- №0408332-2412-1015 на суму 16 653,00 гривень;
- №0408331-2412-1015 на суму 73 560,50 гривень;
- №0408330-2412-1015 на суму 10 458,50 гривень;
- №0408329-2412-1015 на суму 47 111,68 гривень;
- №0408328-2412-1015 на суму 117 559,00 гривень;
- №0408327-2412-1015 на суму 5 414,50 гривень;
- №0408326-2412-1015 на суму 72 442,50 гривень.
Не погоджуючись із такими податковими повідомленнями-рішеннями позивачка звернулась до суду з цим адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що сам факт створення позивачкою юридичної особи, яка використовує спірні об`єкти нерухомості у межах провадження сільськогосподарської діяльності, за діючого правового регулювання, не впливає на можливість застосування пільги, визначеної підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Суд також акцентував увагу на тому, що позивачка не надала жодних документальних доказів, які б підтверджували факт безпосереднього використання нею спірних об`єктів нерухомості у власній сільськогосподарській діяльності.
За приписами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи, колегія суддів КАС ВС виходить з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України.
Згідно з пунктом 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок.
Платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом (пункт 15.1 статті 15 ПК України).
Відповідно до статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Статтею 266 ПК України регламентовано елементи податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно з підпунктами 266.1.1, 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
За приписами підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так, відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до вказаного класифікатора будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 127 «Будівлі нежитлові інші» клас 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства»).
До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», що включає підкласи: 1271.1 «Будівлі для тваринництва»; 1271.2 «Будівлі для птахівництва»; 1271.3 «Будівлі для зберігання зерна»; 1271.4 «Будівлі силосні та сінажні»; 1271.5 «Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства»; 1271.6 «Будівлі тепличного господарства»; 1271.7 «Будівлі рибного господарства»; 1271.8 «Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва»; 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші».
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Згідно з підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Системний аналіз викладених вище норм права дозволяє колегії суддів стверджувати, що застосування підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником (юридичною та фізичною особою), друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) віднесений до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здається їх власником в оренду, лізинг, позичку.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 червня 2025 року у справі №400/1245/23.
Переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів відзначає, що сільськогосподарським товаровиробником є юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Судами встановлено, що у 2022 році ОСОБА_1 не мала статусу фізичної особи-підприємця, однак була співзасновником фермерського господарства «Припіяло А.В.». 
Наведена обставина позивачкою не заперечується.
Так, фермерське господарство, в розумінні частини першої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року № 973-IV (далі - Закон № 973-IV), є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Відповідно до статті 19 Закону № 973-IV до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити, зокрема, будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші матеріальні права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.
Статтею 20 Закону України «Про фермерське господарство» встановлено, що майно фермерського господарства належить йому на праві власності.
Майнові права, що входять до складеного капіталу фермерського господарства, передаються йому на визначений у статуті термін.
Порядок володіння, користування і розпорядження майном фермерського господарства здійснюється відповідно до його Статуту, якщо інше не передбачене угодою між членами фермерського господарства та законом.
Проте позивачем, як членом (засновником) зазначеного фермерського господарства, не надано доказів передачі таких об`єктів до складу майна ФГ «Припіяло А.В».
Більш того, як при зверненні до суду із цим позовом, так і в ході розгляду справи, позивачем не надано будь-яких доказів того, що описані вище будівлі та приміщення, які за своїм прямим призначенням призначені для використання в сільськогосподарській діяльності, використовувались (прямо чи побічно) у виробництві сільськогосподарської продукції, як про це стверджує позивачка.
Як наслідок, судом апеляційної інстанції було витребувано докази використання спірних об`єктів нерухомості у діяльності ФГ «Припіяло А.В.» з власної ініціативи.
На виконання таких вимог суду позивачкою було надано низку договорів та специфікацій, укладених між ФГ «Припіяло А.В.» та його контрагентами. Втім, такі договори лише підтверджують, що фермерське господарство здійснювало господарську діяльність, однак не доводять, що виробництво сільськогосподарської продукції здійснюється фермерським господарством саме за адресами місцезнаходження приміщень, що належать позивачці. До того ж, судом апеляційної інстанції було встановлено, що надані позивачкою договори поставки № KAU-05-82 та №22/03/2023-01 були укладені у 2023 році, тоді як зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. нараховано ОСОБА_2 за 2022 рік.
Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що, оскільки спірні нежитлові будівлі зареєстровані на позивачку як фізичну особу-громадянина, а не на юридичну особу ФГ «Припіяло А.В.», та нею не надано належних та допустимих доказів передачі таких приміщень у відання фермерського господарства, а також використання їх у сільськогосподарській діяльності такого товариства у період, що перевірявся, - останні не звільняються від оподаткування.
Колегія суддів погоджується із такою позицією судів попередніх інстанцій, адже сам факт створення позивачем юридичної особи, яка використовує спірні об`єкти нерухомості у межах провадження сільськогосподарської діяльності, за чинного правового регулювання, не впливає на можливість застосування пільги, визначеної підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2023 року у справі №380/18104/21.
Таким чином, обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що за наявного обсягу доказової бази відсутні підстави стверджувати про те, що позивачка підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні їй на праві власності нежитлові приміщення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
У світлі таких висновків колегія суддів також зауважує, що сам по собі факт наявності у власності позивачки будівель, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, не може свідчити про наявність у неї статусу сільськогосподарського товаровиробника. Будь-яких доказів того, що позивачка безпосередньо займається сільськогосподарською діяльністю та є сільськогосподарським товаровиробником (договорів, обладнання, наявності на зберіганні кормів, гербіцидів (в тому числі світлокопій чи будь-яких інших доказів) тощо) матеріали справи не містять і судами не встановлено.
Своєю чергою, фізична особа, яка є лише власником нерухомості відповідного класу, і не займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією, не звільняється від сплати податку на нерухомість за підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Тобто, значення має не тільки вид нерухомості (зокрема, її призначення), а й безпосередньо сама діяльність, якою займається платник податку (а саме - чи відноситься він до сільськогосподарських товаровиробників).
У касаційній скарзі позивачка посилається на неврахування судами попередніх інстанції висновків, висловлених Верховним Судом у справах за подібних правовідносин, у постановах від 09.05.2023 у справі № 380/10802/22, від 24.07.2024 року у справі № 400/2283/20 та від 01.10.2019 року у справі №0340/1905/18.
Однак, правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01 жовтня 2019 року (справа №0340/1905/18), не можуть бути застосовані до справи, яка розглядається, з огляду на відмінність фактичних обставин. Так, у справі №0340/1905/18 суди установили, що позивачка є сільськогосподарським товаровиробником; основними видам її діяльності є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, розведення свиней, оброблення насіння для відтворення, виробництво готових кормів для тварин, що утримуються на фермах, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; позивачка є орендарем земельної ділянки (категорія - землі сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства), яка й використовується нею для сільськогосподарського товарного виробництва. Як наголошувалося вище, у справі, яка розглядається, позивачкою не доведено обставин використання належних їй об`єктів нерухомості у межах сільськогосподарської діяльності.
Правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09 травня 2023 року у справі № 380/10802/22 та від 24.07.2024 року у справі № 400/2283/20 також не є релевантними до обставин цієї справи, з огляду на відмінні обставини справи, встановлені судами. Так, у справі № 380/10802/22 позивач під час судового розгляду довів, що всі будівлі використовуються в сільському господарстві; позивач, як засновник ФГ «Промінь-М», 15 травня 2013 року прийняв рішення №1/2013 про використання комплексу будівель в діяльності ФГ «Промінь-М» на праві господарського відання відповідно до статті 136 Господарського кодексу України, а також до матеріалів справи був долучений акт приймання передачі майна від 15 травня 2013 року, згідно з яким позивач передав в господарське відання (без права відчуження) ФГ «Промінь-М» для використання у господарській діяльності об`єкти нерухомого майна. Натомість у справі №320/36204/23 таких обставин судами не встановлено та докази такої передачі відсутні. Позивачем у межах справи № 400/2283/20, доводилось використання нежитлової нерухомості з першої інстанції, проте в межах правовідносин, що склалися у справі № 320/36204/23 не надано жодного доказу використання нежитлової нерухомості, щодо якої винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, саме у сільськогосподарській діяльності. Окрім того, позивач в межах справи № 400/2283/20 є єдиним засновником фермерського господарства, в той час як в межах спірних правовідносин у справі №320/36204/23, позивачка є лише одним із членів фермерського господарства.
Що стосується доводів позивачки про неправомірне перекладання судами попередніх інстанцій на неї тягаря доказування у цій справі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, дійсно, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача. Водночас, згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
У контексті спірних правовідносин слід враховувати, що право на податкову пільгу, передбачену пп. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, є винятком із загального правила оподаткування, а тому платник податків, який претендує на таке звільнення, має підтвердити свою відповідність встановленим ПК України для такої пільги критеріям. Відтак, оскільки про наявність у неї права на таку пільгу стверджує саме позивачка, - вона повинна підкріпити ці твердження відповідними доказами.
Колегія суддів також наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, закріплений у статті 9 КАС України, зобов`язує суд вживати заходи для повного встановлення фактів, зокрема шляхом витребування доказів. Реалізуючи ці повноваження, передбачені також частиною четвертою статті 77 КАС України, суд апеляційної інстанції з власної ініціативи витребував у позивачки докази використання її власного майна у діяльності ФГ «Припіяло А.В». Такі вимоги суду не суперечать обмеженням, визначеним частиною 5 статті 77 КАС України, витребувані докази стосувалися предмету доказування та є тими, що підтверджують обставини, за яких, на думку позивачки, відбулось порушення її прав. 
Однак, як вбачається з матеріалів справи, на вимогу суду позивачка не надала жодних належних та допустимих доказів фактичного використання належних їй на праві власності об`єктів нерухомості у сільськогосподарській діяльності ФГ «Припіяло А.В» саме у 2022 році. За таких обставин, а також враховуючи, що обов`язок доказування, покладений на суб`єкта владних повноважень, не є абсолютним, колегія суддів не вбачає порушення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права щодо розподілу тягаря доказування.
У решті доводи касаційної скарги зводяться до викладення фактичних обставин справи, цитування норм ПК України, наведення окремих цитат з постанов Верховного Суду, висловлення незгоди з наданою судом правовою оцінкою наявних у матеріалах цієї справи доказів у сукупності зі встановленими у справі обставинами, переоцінки доказів, що не є належним викладенням заявленої підстави касаційного оскарження.
Отже, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди повно й правильно встановили обставини справи, не допустили неправильного застосування норм матеріального права, чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування таких судових рішень. Висновки судів попередніх інстанцій є результатом оцінки наявних у їх розпорядженні доказів. Суд касаційної інстанції не може не погодитись із ними, оскільки така оцінка судами здійснена з дотриманням вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування всіх обстави справи на підставі належних та допустимих доказів. 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України). 
У зв`язку з цим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
п о с т а н о в и в :
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 , - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач І.Л. Желтобрюх 
Судді О.В. Білоус
Н.Є. Блажівська