Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23.01.2026  	Справа №607/22179/25 Провадження №2/607/2047/2026	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., за участі секретаря судового засідання Кочмар С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання права власності на майно, 
УСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернулась в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із позовом до Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання за нею права особистої власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 100,8 кв.м., житловою площею 59,9 кв.м. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказала, що власниками житлового будинку N? 43 з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках, як члени робітничого двору, які станом на 01.07.1990 року були зареєстровані, проживали у спірному домогосподарстві та перебуваючи в шлюбі, створили (побудували) спірне будинковолодіння. 
Позивачка вказала, що її чоловік ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.11.2024, яке ухвалено у справі №607/19394/24 за позовом ОСОБА_1 до Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Сліско С.М. про визнання права власності на спадкове майно, позов задоволено та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку N? 43 з відповідними частками надвірних будівель і споруд в АДРЕСА_1 загальною площею 100.8 кв. м., житловою площею 59.9 кв.м. в порядку спадкування за законом після чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
На підставі зазначеного рішення суду за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку. 
Тернопільський міськрайонний суд, ухвалюючи рішення про визнання права власності в порядку спадкування за законом після чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частку житлового будинку N? 43 з відповідними частками надвірних будівель і споруд в АДРЕСА_1 встановив факт, що спірний житловий будинок належав подружжю. Відтак, інша 1/2 частка житлового будинку належить дружині, позивачці по справі. 
Позивачка вказала, що з метою зареєструвати право власності на 1/2 частку житлового будинку, що їй належить, вона особисто звернулася до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області. 
01 вересня 2025 року Державний реєстратор прав на нерухоме майно Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області прийняв Рішення N? 80622559 про відмову ОСОБА_1 в проведенні реєстраційних дій на 1/2 частку житлового будинку N? 43 з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 через відсутність правовстановлюючого документа. 
Позивачка вказала, що до набрання чинності Законом України «Про власність», тобто до 15.04.1991 року, існували суспільні групи господарств робітничий та колгоспний двір, і відносини щодо них були врегульовані різними нормативно-правовими актами. Відповідно до вимог ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 року N? 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР N? 69 від 25.05.1990 року, відповідно до п. 20 яких, суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства/сім?ї. Якщо будинок з господарськими спорудами відносився до суспільної групи робітничий двір, то положення статей 120,123 Цивільного кодексу Української РСР, застосуванню не підлягають. У таких випадках слід керуватись вимогами Кодексу про шлюб та сім?ю Української РСР (1969 року), за яким суб?єктами права спільної сумісної власності вважалось тільки подружжя. 
Згідно роз?яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України N? 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15.04.1991). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. 
Позивачка вказала, що право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.
Із вказаних підстав позивачка просить визнати за нею право особистої власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 100,8 кв.м, житловою площею 59,9 кв.м. 
Представник позивача в останнє судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляду справи у її відсутності вказавши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих на те суду причин, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. 
Суд дослідивши та оцінивши докази у справі вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи із наступного.
За результатами розгляду справи судом встановлено такі обставини справи. 
Згідно довідки Великоберезовицької селищної ради Миролюбівського старостинського округу від 13.10.2023 №432 в АДРЕСА_1 числиться робітничий двір. Станом на 01.07.1990 у вищевказаному житловому будинку були зареєстровані: голова двору – ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), дружина – ОСОБА_1 , 1946 року народження; син – ОСОБА_3 , 1966 року народження; невістка – ОСОБА_4 , 1967 року народження; онук – ОСОБА_5 , 1990 року народження. 
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав від 04.04.2025 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок садибного типу в АДРЕСА_1 , на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.11.2024, ухваленого в цивільній справі №607/19394/24.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_6 . Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини: ОСОБА_7 та ОСОБА_7 .
Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій N? 80622559 від 01.09.2025 державним реєстратором прав на нерухоме майно відмовив ОСОБА_1 в проведенні реєстраційних дій на 1/2 частку житлового будинку N? 43 з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 через відсутність правовстановлюючого документа.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.11.2024, яке ухвалено в цивільній справі №607/19394/24 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 100,8 кв. м, житловою площею 59,9 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За результатами розгляду цивільної справи №607/19394/24 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у вказаній справі встановлено наступні обставини. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивача ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане 09.07.1993 Миролюбівською сільською Радою народних депутатів, актовий запис № 11.
У справах приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Сліско С.М. заведена спадкова справа за № 27/2024 року, після смерті ОСОБА_2 за заявою його дружини ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Із з інформаційної довідки № 680 від 01.07.2024, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації вбачається, що за матеріалами бюро станом на 01.01.2013 державна реєстрація права власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 в бюро не проведена.
Із довідки Миролюбівського старостинського округу Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 23.08.2024 за № 349 вбачається, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , яка числиться за ОСОБА_1 не приватизована.
Довідками Миролюбівського старостинського округу Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 02.08.2024 за № 326 та від 13.10.2023 за № 432 вбачається, що померлий ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на час смерті був зареєстрований та проживав в с. Миролюбівка Тернопільського району Тернопільської області, який був головою робітничого двору та станом на 01.07.1990 у вищевказаному житловому будинку були зареєстровані: голова двору – ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ); дружина – ОСОБА_1 , 1946 р.н.; син – ОСОБА_3 , 1967 р.н.; невістка – ОСОБА_4 , 1967 р.н.; онук – ОСОБА_5 , 1990 р.н. (помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
18.10.2023 Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації на ім`я позивача ОСОБА_1 було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , із характеристики та експлікації якого загальна площа становить 100,8 кв. м, житлова – 59,9 кв. м.
Вирішуючи спір по суті у даній справі суд виходить із наступних положень чинного законодавства України. 
Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
До набрання чинності Законом України «Про власність», тобто до 15.04.1991 року, існували суспільні групи господарств робітничий та колгоспний двір, і відносини щодо них були врегульовані різними нормативно-правовими актами.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української PCP (1963 року) передбачалось, що майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.
Відповідно до вимог ст. 13 Закону Української PCP «Про сільську раду депутатів трудящих Української PCP» 1968 року на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69 від 25.05.1990 року, відповідно до п. 20 яких, суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства/сім`ї. Якщо будинок з господарськими спорудами відносився до суспільної групи робітничий двір, то положення статей 120, 123 Цивільного кодексу Української PCP, застосуванню не підлягають. У таких випадках слід керуватись вимогами Кодексу про шлюб та сім`ю Української PCP (1969 року), за яким суб`єктами права спільної сумісної власності вважалось тільки подружжя.
Відповідно до положень ст. 22 КпШС Української РСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. 
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 
До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.
Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.
Суспільна група робітничий двір існувала до 15.04.1991року, тобто, до прийняття постанови Верховної Ради Української PCP "Про введення в дію Закону Української PCP "Про власність", якою було введено в дію Закон України «Про власність».
Так, у відповідності до положень чинного на той час ЦК Української PCP 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
Крім того, згідно з п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001року № 127, індивідуальні (садибні) будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року, не належать до самочинного будівництва.
Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою Верховного Суду України від 15.01.2014 у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ. Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 №121, обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998року - дня набрання чинності Інструкції.
Як зазначено у в п.3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», за змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.
Вищенаведені обставини у своїй сукупності дають підстави стверджувати, що спірне нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 100,8 кв.м., житловою площею 59,9 кв.м. належить до суспільної групи господарств - робітничий двір та набутий позивачкою правомірно у шлюбі із чоловіком ОСОБА_2 , частки яких у вказаному будинку є рівними, оскільки протилежного судом за результатами розгляду справи не встановлено. 
Отже, враховуючи встановлені обставини справи та наведені положення законодавства суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення у повному обсязі, оскільки остання, за час проживання у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , разом із ним набула в рівних частках право власності на житловий будинок садибного типу №43 з відповідними частинами надвірних будівель і споруд в АДРЕСА_1 , загальною площею 100,8 кв.м., житловою площею 59,9 кв.м., однак не може зареєструвати право власності на належну їй частку в зазначеному майні, через відсутність документів, а тому вправі претендувати на частку вказаного житлового будинку, як правомірно набуту, в зв`язку із чим належне їй право підлягає захисту в судовому порядку. 
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, 273, 352, 354 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. 
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частку житлового будинку садибного типу №43 з відповідними частинами надвірних будівель і споруд в АДРЕСА_1 , загальною площею 100,8 кв.м., житловою площею 59,9 кв.м.
Копію рішення направити сторонам у справі. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_1 ;
Відповідач: Великоберезовицька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області, унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 04393462, місцезнаходження вул. С.Бандери, буд. 43, смт Велика Березовиця Тернопільського району Тернопільської області;
  Головуючий суддя  	В. Л. Дзюбич