Номер провадження: 22-ц/813/1688/26 
Справа № 521/20479/23
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 та його представника Врони А.В. ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої дії адвокат Марченко Клара Борисівна, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей з матір`ю, -
в с т а н о в и в:

22 серпня 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком, в якому просить суд визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання батька ОСОБА_1 , мотивуючи тим, що життя батька дітей ОСОБА_1 категорично суперечить життю матері дітей, відповідачці ОСОБА_3 , ОСОБА_1 немає шкідливих звичок, не судимий, працевлаштований та забезпечений власним житлом, забезпечує повністю своїх дітей матеріально, духовно та морально, ставиться до їхнього здоров`я, виховання та розвитку трепетно.
Діти проживаючи разом з ОСОБА_1 були максимально забезпеченні всім необхідним. Останній має постійне місце роботи і відповідний заробіток, безперервно займається вихованням та розвитком дітей, повністю забезпечує їх матеріальною, духовною, моральною підтримкою, на відмінну від матері дітей ОСОБА_3 ..
Навіть після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 25 листопада 2020 року, ОСОБА_3 разом із дітьми проживали разом з ОСОБА_1 в його власній квартирі до виїзду за кордон ОСОБА_3 та дітей.
Також суд враховує, що ОСОБА_3 ніде не працює, доходів і заощаджень немає, належним чином вихованням дітей не займається, веде асоціальний та аморальний спосіб життя, неодноразово проходила лікування в реабілітаційних центрах.
10 листопада 2023 року до суду надійшов відзив відповідачки ОСОБА_3 на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей з батьком, третя особа Служба у справах дітей ОМР, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з батьком, посилаючись на те, що вона разом з дітьми проживали разом з ОСОБА_1 в його власній квартирі. ОСОБА_1 було застосовано фізичну силу до неї та про те, що діти страждають від агресії ОСОБА_1 нею було неодноразово подані заяви до правоохоронних органів відносно дій ОСОБА_1 .. Одним із тисків на неї є постійні погрози від ОСОБА_1 про те, що він хоче вивезти дітей у невідому напрямку та заховати їх. ОСОБА_3 є здоровою жінкою та проходила лікування лише для профілактики та для себе особисто.
20 листопада 2023 року до суду надійшла відповідь позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Врона Андрій Валентинович, на відзив відповідачки ОСОБА_3 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей ОМР про визначення місця проживання дітей з батьком, в якій ОСОБА_1 просив його позов задовольнити у повному обсязі.
13 серпня 2024 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Ніц Анатолій Сергійович, звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просила суд поновити пропущений строк на подання зустрічної позовної заяви, прийняти до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву та визначити місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері ОСОБА_3 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 всі понесені нею судові витрати.
21 серпня 2024 року відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Врона Андрій Валентинович, надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив відмовити у повному обсязі у задоволенні зустрічної позовної заяви.
02 вересня 2024 року до суду надійшли додаткові пояснення представника ОСОБА_3 ..
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей з матір`ю, прийнято та об`єднано в одне провадження для спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей з батьком, третя особа Служба у справах дітей Одеська міська рада.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Врона Андрій Валентинович, в судове засідання не з`явилися, про слухання справи сповіщені належним чином та своєчасно. Від представника позивача - адвоката Врона А.В., надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом. 
Відповідачка ОСОБА_3 та її представник, адвокат Ніц Анатолій Сергійович, в судове засідання не з`явилися, про слухання справи сповіщені належним чином та своєчасно. Від представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - адвоката Ніц А.С., надійшла письмова промова в судових дебатах.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком - задоволено. Суд визначив місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання батька: АДРЕСА_1 .
В задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей із матір`ю - відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Марченко Клара Борисівна, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
ОСОБА_3 та представник третьої особи - Служби у справах дітей Одеської міської ради в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку судових повісток-повідомлень в електронний кабінет Електронного суду (т. 4 а.с. 53-56).
Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Врона Андрій Валентинович, на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.
У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).
Згідно статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України).
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 161 СК України).
Судом першої інстанції встановлено, що 10 вересня 2014 року - відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , актовий запис №2179.
За період шлюбу у подружжя народилася троє дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які проживають з батьком на теперішній час. ІНФОРМАЦІЯ_5 , поза шлюбом народилася ОСОБА_7 .
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано заочним рішенням Малиновським районним судом м. Одеси від 25 листопада 2020 року, справа №521/11661/20.
У заочному рішенні про розірвання шлюбу від 25 листопад 2020 року по справі №521/11661/20 зазначено, що діти ( ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ) проживають разом з батьком.
23 серпня 2024 року повернувшись до своєї квартири приблизно о 20:00 годині, де мешкали діти ОСОБА_1 , він виявив, що діти відсутні в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Спроби ОСОБА_1 телефонувати на мобільний телефон ОСОБА_3 та дітей були марними, адже телефони були відключені.
Після того ОСОБА_1 були викликано органи поліції для розшуку дітей. Органами поліції після проведення процесуальних дій було внесено до ЄРДР кримінальне провадження №12024163510000068 за ст. 115 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР та повідомлено, що приблизно о 13:40 годині 23 січня 2024 року, ОСОБА_3 разом з дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виїхала за кордон без оповіщення батька дітей ОСОБА_1 ..
З 14 лютого 2024 року позивачка за зустрічним позовом та діти зареєстровані та проживають у місті Траунштайн у Федеративній Республіці Німеччина, що підтверджується відповідними довідками про реєстрацію, а саме: копією довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 від 14.02.2024 з нотаріальним перекладом; копією довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 від 14.02.2024 з нотаріальним перекладом; копією довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 від 14.02.2024 з нотаріальним перекладом; копією довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_7 від 14.02.2024 з нотаріальним перекладом; копією довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 від 27.08.2018 з нотаріальним перекладом; копією посвідки на проживання ОСОБА_3 від 07.02.2024 з нотаріальним перекладом; копією посвідки на проживання ОСОБА_4 від 07.02.2024 з нотаріальним перекладом; копією посвідки на проживання ОСОБА_5 від 07.02.2024 з нотаріальним перекладом; копією посвідки на проживання ОСОБА_7 від 07.02.2024 з нотаріальним перекладом; копією підтвердження від 05.03.2024 з нотаріальним перекладом.
Щодо первісного позову.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно ч. 1 ст. 162 СК України - якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відбирання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Заочним рішенням про розірвання шлюбу від 25 листопада 2020 року по справі №521/11661/20, зазначено, що діти ( ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ) проживають разом з батьком.
Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Під час визначення юрисдикції цього спору також підлягають застосуванню Гаазькі конвенції 1980 та 1996 років, які регулюють питання міжнародної підсудності таких спорів й визначають, органи якої держави мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи та майна дитини. 
У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Відповідно до ч. 6 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.
Згідно ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Так, у статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно частини 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Тлумачення частини 1 статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.
Життя батька дітей ОСОБА_1 категорично суперечить життю ОСОБА_3 , ОСОБА_1 немає шкідливих звичок, не судимий, працевлаштований та забезпечений власним житлом, забезпечує повністю своїх дітей матеріально, духовно та морально, ставиться до їхнього здоров`я, виховання та розвитку трепетно.
Діти проживаючи з ОСОБА_1 були максимально забезпеченні всім необхідним. Останній має постійне місце роботи і відповідний заробіток, безперервно займається вихованням та розвитком дітей, повністю забезпечує матеріальною, духовною, моральною підтримкою, на відмінну від матері ОСОБА_3 ..
Навіть після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 25 листопада 2020 року, ОСОБА_3 разом із дітьми проживали разом з ОСОБА_1 в його власній квартирі до виїзду за кордон ОСОБА_3 та дітей.
Також суд враховує, що ОСОБА_3 ніде не працює, доходів та заощаджень немає, належним чином вихованням дітей не займається, веде асоціальний та аморальний спосіб життя, неодноразово проходила лікування в реабілітаційних центрах.
Дане підтверджується фотокарткою на 1 арк. та довідкою, видана ГО «Центр здорового життя «Мій Вибір» від 12.09.2020 за №189.
Судом було витребувано ухвалою від 27 березня 2024 року від ПП «МЦ «Полінар» інформацію щодо перебування ОСОБА_3 у медичному центрі під час проведення лікування.
На виконання ухвали суду від 27 березня 2024 року - медичним центром «Полінар» було надано відповідь, що ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні в ПП «МЦ «Полінар» з 15.06.2019 по 29.06.2019 та з 08.12.2019 по 11.12.2019.
Судом було допитано в якості свідка няню дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка повідомила, що вона дійсно була нянею дітей колишнього подружжя, нею підтверджено твердження сторони позивача за первісним позовом про вживання наркотичних засобів та зловживання алкогольними напоями ОСОБА_3 , оскільки няня ОСОБА_9 знаходила та підбирала пляшки, шприци, бачила в алкогольному та наркотичному сп`янінні матір дітей ОСОБА_3 та просила її покинути вживати заборонені речовини, щодо батька дітей ОСОБА_1 , свідок повідомила, що дійсно він є хорошим батьком, його життя категорично суперечить життю ОСОБА_3 та те, що лише він займався вихованням та доглядом дітей.
Підтвердженням про вживання ОСОБА_3 наркотичних засобів є також те, що нею неодноразово здавались та закладались ювелірні прикраси в ломбард для отримання грошових коштів на вживання саме наркотичних засобів, на підтвердження даного факту, позивачем ОСОБА_1 було надано до суду фото виписок із ломбарду на 3 арк.
Вищевикладене, свідчить, що доводи сторони позивача за первісним позовом про проходження лікування та ведення асоціального та аморального способу життя ОСОБА_3 - ОСОБА_1 повністю підтверджені належними та допустимими доказами, а також підтвердженні показаннями свідка ОСОБА_9 , яка була нянею дітей колишнього подружжя та повідомила суду факти, на яких наголошував ОСОБА_1 , що береться судом до уваги та внаслідок чого суд погоджується зі стороною позивача за первісним позовом щодо аморального життя ОСОБА_3 та вживання нею наркотичних засобів, що є не припустимим для матері 4 дітей.
Окрім того, суд звертає увагу на доводи ОСОБА_1 та погоджується з ними про те, що діти проживаючи з ОСОБА_1 максимально забезпеченні всім необхідним. Останній має постійне місце роботи і відповідний заробіток, безперервно займається вихованням та розвитком дітей, повністю забезпечує матеріальною, духовною, моральною підтримкою, на відмінну від матері ОСОБА_3 , на підтвердження виступають наступні докази: довідка №125 від 02.10.2023, в якій зазначено, що ОСОБА_8 зарахована до 2 класу приватного закладу середньої освіти «Одеський ліцей «АЛЬТЕРА СКУЛ ОДЕСА» та довідка №6 від 02.10.2023 в якій вказано, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відвідують ОПЗДО «Дитячий садок «Еліт-М», що забезпечується все позивачем за первісним позовом, оскільки ОСОБА_3 жодних доходів немає.
Суд наголошує, що на спростування вищезазначених доводів позивача за первісним позовом, відповідачкою за первісним позовом жодних належних доказів суду - не надано.
У своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_1 було застосовано фізичну силу до неї та про те, що діти страждають від агресії ОСОБА_1 та нею було неодноразово подані заяви до правоохоронних органів відносно протиправних дій ОСОБА_1 ..
Однак суд наголошує на тому, що рішенням слідчого СВ відділення поліції №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 було закрите, що вказує на безпідставність обвинувачень ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_1 ..
Окрім того, суд враховує доводи позивача за первісним позовом, що ОСОБА_3 вже здійснювались подібні заходи щодо ОСОБА_1 , а саме ОСОБА_3 було подано до Приморського районного суду м. Одеси заяву про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 , справа №522/17244/23, яка розглядалась суддею Ковтун Ю.І., в якій також відповідачка за первісним позовом посилалась на тиранізм з боку ОСОБА_1 
Приморським районним судом м. Одеси було винесено рішення по справі №522/17244/23 за заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 , яким у задоволенні вищезгаданої заяви - відмовлено повністю.
Суд погоджується з доводами позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , що дане рішення свідчить про те, що ОСОБА_3 навмисне створює умови та всіляко намагається нашкодити та погіршити життя та репутацію ОСОБА_1 , адже всі доводи ОСОБА_3 , що ОСОБА_1 нібито вчинялось насильство щодо неї та те, що він є аморальним та асоціальним, спростувались даним рішенням по справі №522/17244/23, яке набрало законної сили після його апеляційного перегляду.
Також суд звертає увагу, що лише одне посилання у своєму відзиві на те, що ОСОБА_3 є здоровою жінкою та проходила лікування лише для профілактики та для себе особисто без представлення суду достовірних та належних доказів, судом до уваги не береться, оскільки належними та допустимими доказами ОСОБА_1 та показами свідка підтверджується інше.
Також суд відхиляє доводи ОСОБА_3 про те, що одним із тисків на неї є постійні погрози від ОСОБА_1 про те, що він хоче вивезти дітей у невідому напрямку та заховати їх, оскільки жодних доказів на підтвердження даному ОСОБА_3 до суду не надала, лише формальне зазначення даного у своєму відзиві не може слугувати належним доказом.
Суд погоджується із твердженнями ОСОБА_1 , що ОСОБА_3 перекручено всі факти щодо погроз вивезення дітей, тому, що саме ОСОБА_3 погрожувала ОСОБА_1 вивезенням дітей за кордон, а не так як зазначає у своєму відзиві відповідачка за первісним позовом, це підтверджується викладеним у її заяві про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1 , яка розглянута суддею Приморського районного суду м. Одеси Ковтун Ю.І. справа №522/17244/23, в задоволенні якої ОСОБА_3 було відмовлено та дане рішення набрало законної сили.
Судом також враховано посилання ОСОБА_1 про те, що він категорично був не згодний з будь-яким перевезенням дітей до іншого місця проживання разом з матір`ю, а також не згодний з виїздом дітей за кордон про що наголошувала ОСОБА_3 , але остання ігнорувала його і станом на теперішній час отримала бажаного результату.
Окрім того важливим фактом є те, з чим погоджується суд, що ОСОБА_1 не безпідставно забороняв ОСОБА_3 вивозити дітей за кордон, а обґрунтовував свою заборону тим, що вона ніде не працює, доходів та заощаджень немає, належним чином вихованням дітей не займається, веде асоціальний та аморальний спосіб життя, неодноразово проходила лікування в реабілітаційних центрах, що підтверджується відповідними доказами, яка були викладені у даному рішенні раніше.
З огляду на вищевикладене, судом вбачається, що погроз від ОСОБА_1 щодо вивезення дітей не було, адже це нічим не підтверджено, а є видуманим твердженням ОСОБА_3 , всупереч були погрози саме від ОСОБА_3 відносно вивезення дітей за кордон для того, щоб позбавити спілкування ОСОБА_1 з його дітьми, що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2023 року, справа №522/17244/23 та наразі ОСОБА_3 й вивезла дітей за кордон без повідомлення рідного батька дітей ОСОБА_1 ..
Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13).
У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18).
У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХII), держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Згідно зі статтею 11 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789ХІІ, на держави-учасниці покладено зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Зазначена стаття кореспондує із правом кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, закріпленим у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної в Римі 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.
Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей була підписана державами - учасницями 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція), у твердому переконанні в тому, що інтереси дітей - це найважливіші елементи в справі турботи про них, бажаючи надати дітям захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання і створити процедури для забезпечення їхнього негайного повернення до держави постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу.
Ця Конвенція набула чинності для України з 1 вересня 2006 року та є складовою її правової системи згідно статті 9 Конституції України. Для України стороною цієї Конвенції вважається держава, що визнала приєднання України до Гаазької Конвенції або приєднання якої до Конвенції визнано Україною відповідно до ст. 38 Гаазької Конвенції.
Гаазька Конвенція була розроблена і підписана з метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються. Гаазька Конвенція не може бути витлумачено в вакуумі, а повинна тлумачитися в гармонії з загальними принципами міжнародного права. При цьому, як зазначено в підпункті «с» пункту 3 статті 31 Віденської конвенції 1969 року про право міжнародних договорів, мають враховуватися «відповідні норми міжнародного права, застосовні до відносин між сторонами» та, зокрема, норми, що стосуються міжнародного захисту прав людини.
Брюссельська постанова II Біс, чиї положення про викрадення дітей доповнюють ті положення, які вже закладені в Гаазькій конвенції, так само посилається в преамбулі на найкращі інтереси дитини, тоді як стаття 24 § 2 Хартії основних прав наголошує, що в усіх діях, пов`язаних з дітьми, найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговим міркуванням.
Суд звертає увагу на те, та погоджується із доводами ОСОБА_1 , що переміщення ОСОБА_3 дітей за кордон суперечить їхнім найкращим інтересам та правам, оскільки ОСОБА_3 не має змоги належно утримувати дітей та надавати відповідну турботу та піклування, що також і впливає на їхню безпеку знаходження за кордоном.
Відповідно до ст. 4 Гаазької конвенції, дана Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років.
Гаазька конвенція в основному є договором про вибір юрисдикції, проте це не сліпі доводи щодо істотних питань соціального забезпечення стосовно конкретної дитини. Тільки занадто спрощений вид загального призначення громадського порядку Гаазької Конвенції і матеріальних наслідків для життя викраденої дитини та її батьків, може підтримати твердження, що це всього лише процедурний текст. Згідно Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини, яка відображає міжнародний консенсус щодо принципу примату інтересів дитини у всіх процедурах, зазначено, що кожна дитина повинна розглядатися як суб`єкт прав, а не просто як об`єкт прав.
Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.
Поняття "місце постійного проживання" не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.
Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.
Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v.the United Kingdom), п.161, Series A заява №25).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.12.2020 у справі №487/2001/19-ц (провадження №61-12667св20) зазначено: "закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності".
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2019 у справі №352/2324/17 (провадження №61-14041св19) зазначено, що: "питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства".
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.11.2021 в справі №754/16535/19 (провадження №61-14623св21) вказано, що "під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини".
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №758/3734/21 у постанові від 28.02.2024.
З огляду на вищевикладене законодавство України, з урахування практики Верховного Суду, Європейського суду з прав людини, ратифікованого Україною міжнародного законодавства та дослідженими доказами у даній справі, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки при задоволенні позовних вимог позивача за первісним позовом, буде збережено та дотримано якнайкращих інтересів дітей.
Щодо зустрічного позову.
При розгляді зустрічної позовної заяви, суд приходить до наступних висновків.
Позивачка за зустрічним позовом перебуваючи з дітьми за кордоном отримує соціальну допомогу на себе та дітей, загальна сума якої складає 3 777 євро 59 центів.
Однак, суд наголошує та погоджується із запереченнями ОСОБА_1 , що стороною позивача у своїй зустрічній позовній заяві взагалі не вказано факту того, що із соціальної допомоги, яку отримує ОСОБА_3 в розмірі 3 777 євро 59 центів, остання повинна сплачувати плату за оренду житлом, що становить 1 750 євро на місяць.
Тобто фактично на забезпечення чотирьох малолітніх дітей залишається 2 027 євро 59 центів, що досить мало, щоб повністю забезпечити потреби 4 малолітніх дітей, які повинні всіляко розвиватись та мати задовільний здоровий стан.
Також суд звертає увагу на те, що дану соціальну допомогу, неможливо вважати стабільним доходом та забезпеченням, як вважає позивачка ОСОБА_3 , оскільки розмір даної соціальної допомоги не є стабільним та може в любий момент урядом Німеччини переглянутись та зменшитись, а в гіршому випадку взагалі бути скасований.
Так як, ОСОБА_3 ніде не працює, заощаджень немає, що підтверджується висновками суду, які були наведені у розділі рішення щодо обґрунтування задоволення первісної позовної заяви, у випадку зменшення чи скасування даних соціальних виплат, діти фактично можуть залишитись без соціального забезпечення, без житла, оскільки за оренду даного житла ОСОБА_3 сплачує саме з цих виплат, та без належного харчування, а відтак дані виплати неможливо вважати стабільним доходом та належним забезпечення дітей.
Також у своїй зустрічній позовній заяві позивачка зазначає, що з метою забезпечення безпеки дітям під час військової агресії російської федерації в Україні, позивачка за зустрічним позовом разом з дітьми виїхала за кордон.
Судом відхиляються дані доводи ОСОБА_3 та не беруться до уваги, оскільки на підставі досліджених доказів у даній справі, які були надані сторонами та всебічної оцінки обставин даної справи, суд переконаний, що остання виїхала з дітьми не задля їхньої безпеки, а задля обмеження спілкування дітей разом із батьком ОСОБА_1 , а також побоюючись того, що суд визначить місце проживання разом із батьком, оскільки ОСОБА_3 веде аморальний спосіб життя, що є неприпустимим та вказує на те, що ОСОБА_3 займатись вихованням дітей не хоче та не буде.
Так судом було вже зазначено, що 23 січня 2024 року повернувшись до своєї квартири приблизно о 20:00 годині, де мешкають діти ОСОБА_1 , ОСОБА_1 виявив, що діти відсутні в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Спроби ОСОБА_1 телефонувати на мобільний телефон ОСОБА_3 та дітей були марними, адже телефони були відключені.
Після того ОСОБА_1 були викликано органи поліції для розшуку дітей. Органами поліції після проведення процесуальних дій було внесено до ЄРДР кримінальне провадження №12024163510000068 за ст. 115 КК України та повідомлено, що приблизно о 13:40 годині 23 січня 2024 року, ОСОБА_3 разом із дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виїхала за кордон без оповіщення батька дітей ОСОБА_1 ..
Як раніше зазначалось та встановлено судом, ОСОБА_3 ніде не працює, доходів та заощаджень немає, належним чином вихованням дітей не займається, веде асоціальний та аморальний спосіб життя, неодноразово проходила лікування в реабілітаційних центрах, на підтвердження даного факту в матеріалах справи містяться належні докази у вигляді довідок з реабілітаційних центів та було витребувано судом інформацію з такого центру «Полінар», яка також підтверджує проходження курсу лікування від наркотичної залежності, та більше того, дане підтверджується показаннями свідка, яка була нянею дітей колишнього подружжя.
Також суд враховує, що підтвердженням про вживання ОСОБА_3 наркотичних засобів є те, що нею неодноразово здавались та закладались ювелірні прикраси в ломбард для отримання грошових коштів на вживання саме наркотичних засобів.
Окрім того, судом вже було обґрунтовано та встановлено, що ОСОБА_3 погрожувала ОСОБА_1 вивезенням дітей за кордон, що і даний момент і зробила.
ОСОБА_1 категорично був не згодний із будь-яким перевезенням дітей до іншого місця проживання разом з матір`ю, а також не згодний з виїздом дітей за кордон про що наголошував ОСОБА_3 , але остання ігнорувала його і станом на теперішній час отримала бажаний результат.
Важливим фактом який враховує суд є те, що ОСОБА_1 не безпідставно забороняв ОСОБА_3 вивозити дітей за кордон, а обґрунтовував свою заборону тим, що ОСОБА_3 ніде не працює, доходів та заощаджень немає, належним чином вихованням дітей не займається, веде асоціальний та аморальний спосіб життя, оскільки неодноразово проходила лікування в реабілітаційних центрах.
Окрім того, варто зазначити, що згідно указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено: ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
Однак суд звертає увагу, що Уряд прийняв Постанову №1364, якою визначив механізм формування єдиного переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Сам перелік був затверджений Наказом Мінреінтеграції від 22.12.2022 №309.
Мінреінтеграції регулярно оновлює Перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, оточенні. Останні зміни затверджено у лютому 2024 року. Вони почали діяти з 27 лютого.
Відповідно до наказу від 05 лютого 2024 року №30 знову внесено зміни до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, зокрема до яких місто Одеса не відноситься, ані до територій на яких ведуться бойові дії, ані до тимчасово окупованих територій російською федерацією, а відтак місто Одеса є цілком безпечним містом, в якому життю та безпеці дітям ОСОБА_1 нічого не загрожує, більше того місто Одеса містить значну кількість бомбосховищ та укритів, зокрема і навчальні та дошкільні заклади в яких перебували діти ОСОБА_1 ..
Суд погоджується із ОСОБА_1 , що позивачка за зустрічним позовом не мала на меті вивезти дітей за кордон задля їхньої безпеки, у зв`язку з військовою агресію російської федерації, а здійснила дані дії задля власної потреби та інтересів, адже якби ОСОБА_3 хвилювалась за життя та здоров`я дітей, вона ще на початку вторгнення російської федерації в Україну вивезла б дітей за кордон, однак даного нею зроблено не було.
Дане підтверджується доказами, які були надані сторонами по справі та містяться в матеріалах справи.
Також у зустрічній позовній заяві, ОСОБА_3 посилається на рішення суду першої інстанції м. Мюнхена по справі №567 А4888/24 від 23 липня 2024 року, в якому зокрема вказано:
«Переглядаючи всі публікації Міністерства іноземних справ ФРН, суд переконаний, що повернення 4 дітей в Україну - і не тільки в Одеський регіон, але й у країну в цілому - становило б для них небезпеку».
Суд наголошує, що дане рішення іноземного суду не має преюдиціального значення для Малиновського районного суду м. Одеси під час вирішення даного спору про визначення місця проживання дітей з батьком чи матір`ю, оскільки суд сам повинен після дослідження всіх обставин даної справи, на внутрішнє переконання ухвалити справедливе та вмотивоване рішення, а не посилатись на рішення іноземного суду та безпідставно відхилити всі доводи сторін, та більше того відмовляти у задоволенні первісного чи зустрічного позову.
Тому доводи сторони позивачки за зустрічним позовом про те, що іноземним судом було вирішено не повертати дітей в Україну та воно є визначальним для даного спору - судом не приймаються.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
На підставі аналізу положень статті 129 Конституції України, а також статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які визначають гарантії обов`язкового виконання судових рішень, можливо дійти висновку, що преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили; преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
На відміну від прецедентного характеру правових висновків (позицій) Верховного Суду, преюдиція повинна зберігатися як при зміні законодавства, так і зміні судової практики. Преюдиціальність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти). Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень. Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є «правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)».
Суд звертає увагу сторін на важливу постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі ВС від 11.12.2023 у справі №607/20787/19. У ній зроблено висновок, що факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того, вивезена вона до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця проживання дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови в позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним із батьків в Україні.
Суддя Великої Палати Верховного Суду Ольга Ступак, зазначає, що виїзд матері з дитиною за кордон після початку повномасштабної війни не можна кваліфікувати як зміну місця постійного проживання дитини, це тимчасовий виїзд дитини. Тому юрисдикція для вирішення спорів щодо місця проживання дитини, яка виїхала за кордон через війну, інших сімейних спорів, пов`язаних із правами дитини, залишається за національними судами України.
Підсумовуючи все вищевикладене, посилання сторони позивача за зустрічним позовом на те, що іноземним судом встановлено, що повернення дітей до України буде небезпечним та вирішено не повертати дітей до України, не може впливати на рішення суду України в спорі про визначення місця проживання дітей, з огляду на практику Верховного Суду, та більше того даним іноземним рішенням не вирішено місця проживання дітей з ОСОБА_3 ..
Окремо суд зазначає те, що Верховний Суд у постанові від 04.08.2021 у справі №654/4307/19 (провадження №61-19210св20) визначив базові елементи, які підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, а саме:
(а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.
При вирішенні цієї категорії спорів також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
Суддя Верховного Суду в Касаційному цивільному суді ОСОБА_12 зокрема зазначив, що в умовах війни в Україні, вирішуючи такі спори, необхідно враховувати безпекові питання. Тому істотне значення має дослідження судами безпекової ситуації та обмежень, пов`язаних із проведенням бойових дій і їх наслідками. При цьому сам факт запровадження на території України воєнного стану не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з одним із батьків, зокрема з тим, який проживає за межами України. ОСОБА_12 зауважив і про рівність прав та обов`язків батьків, яка гарантована положеннями міжнародних договорів і національного законодавства.
Відтак, після дослідження всіх доказів, пояснень та посилань наданими ОСОБА_3., суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей з матір`ю.
Щодо висновку про доцільність/недоцільність визначення місця проживання дітей. 
Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд звертає увагу на те, що позивачем за первісним позовом 17 жовтня 2023 року - а саме представником ОСОБА_1 адвокатом Вроною А.В. до Малиновського районного суду м. Одеси було подано заяву про виготовлення висновку уповноваженим на те органом щодо визначення місця проживання дітей з батьком.
Після того, стороною позивача за первісним позовом було подано відповідну заяву до уповноваженого органу задля виготовлення такого висновку.
З досліджених матеріалів справи судом, вбачається наступне.
23 січня 2024 року повернувшись до своєї квартири приблизно о 20:00 годині, де мешкали діти ОСОБА_1 , ОСОБА_1 виявив, що діти відсутні в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Спроби ОСОБА_1 телефонувати на мобільний телефон ОСОБА_3 та дітей були марними, адже телефони були відключені.
Після того ОСОБА_1 були викликано органи поліції для розшуку дітей. Органами поліції після проведення процесуальних дій було внесено до ЄРДР кримінальне провадження №12024163510000068 за ст. 115 КК України та повідомлено, що приблизно о 13:40 годині 23 січня 2024 року, ОСОБА_3 разом із дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виїхала за кордон без оповіщення батька дітей ОСОБА_1 ..
26 січня 2024 року - представником ОСОБА_1 адвокатом Вроною А.В. було подано адвокатський запит до Державної прикордонної служби України щодо надання інформації про перетин кордону ОСОБА_3 та дітей.
29 січня 2024 року - Державною прикордонною службою України було надано відповідь та повідомлено, що 23 січня 2024 року ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 перетнули державний кордон на пункту-пропуску Маяки-Удобне.
09 лютого 2024 року - представником ОСОБА_1 адвокатом Вроною А.В. було подано адвокатський запит до відділу забезпечення діяльності органу опіку та піклування ПРА ОМР щодо надання інформації про те, чи можливо виготовити висновок щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_1 , з огляду на те, що колишня дружина ОСОБА_3 та діти перебувають за кордоном.
20 лютого 2024 року - Службою у справах дітей ОМР було надано відповідь на адвокатський запит в якому зазначено про те, що перебування ОСОБА_3 та дітей закордоном, унеможливлює виготовлення висновку Службою та направлення його до підвідомчої районної адміністрації ОМР для розгляду та прийняття рішення. Окрім того, в даній відповіді Служба у справах дітей ОМР звернула увагу на постанову Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 у справі №607/20787/19, в якій зазначено, що факт проживання дитини за кордоном не впливає на вирішення судами України спору про визначення її проживання. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним із батьків в Україні.
З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне також звернути увагу на ще одну постанову Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №523/19706/19.
11 грудня 2023 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові вказав: «передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у певних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. Неможливість надати органом опіки та піклування висновку в таких справах, зокрема, у зв`язку з перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо, не означає неможливості розгляду та вирішення спору судом. Протилежний підхід є рівнозначним відмові в доступі до правосуддя, що суперечить положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступі до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо».
На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливе розглянути дану справу на основі наданих сторонами доказів без висновку уповноваженого на те органу про доцільність/недоцільність визначення місця проживання дітей, оскільки такий висновок виготовити не можливо, адже діти та матір ОСОБА_3 перебувають за кордоном.
Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволені зустрічної позовної заяви. 
Проте, з висновком суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову погодитись неможливо погодитися неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25.10.2000, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07.10.2010 (остаточне 21 лютого 2011 року) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27.01.2004). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10.02.2010 (остаточне 10 травня 2011 року) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12.03.2009 (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав первісного позову, а саме, те, що у даному випадку наявні правові підстави для визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком. Й, навпаки, відповідачка ОСОБА_3 надала суду належні, достовірні та достатні докази на спростування підстав первісного позову та довела належним чином, що при цьому були порушені її права та законні інтереси, як матері дітей.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Колегія суддів вважає, що в порушення положень статей 264, 265 ЦПК України суд першої інстанції помилково не надав оцінки кожному аргументу наведеного відповідачем щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, поверхово дослідив надані відповідачем докази та дав їм помилкову оцінку, тобто взагалі відповідач не була «почута» судом.
Так, розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 11.12.2023 у справі №523/19706/19 (провадження №61-12112сво22) зробив наступний висновок: «Виходячи з обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій, визначаючи місце проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з матір`ю, дійшли обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку.
На час ухвалення оскаржуваних судових рішень не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що проживання дитини з батьком буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж визначення місця проживання малолітньої доньки з матір`ю.
Отже суди, врахувавши наведені положення міжнародного права та національного законодавства, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши інтереси малолітньої дитини, її малолітній вік, психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, обґрунтовано задовольнили позов ОСОБА_1.
Також слід зазначити, що батько дитини не заявив вимог про визначення місця проживання доньки з ним, зустрічний позов не пред`явив.
При цьому Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові від 23.03.2023 у справі №759/4616/19-ц (провадження №61-8244св22), вважає за необхідно зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей.
Водночас визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір`ю не позбавляє батька дитини батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.
У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.04.2022 у справі №359/6726/20 (провадження №61-17922св21), від 15.03.2023 у справі №759/5336/19 (провадження №61-9819св22)».
Встановлено, що позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами на підтвердження того, що він не судимий, працевлаштований (у матеріалах справи немає, а ні трудової книжки ОСОБА_1 , а ні довідок з міць роботи, трудових договорів або наказів про прийняття на роботу, перебування на обліку в центрі зайнятості, відсутні і цивільно-правові договори про виконання певних послуг або інформацію відповідної територіальної ДПС України про отримані доходи, тощо), 
не має шкідливих звичок (відсутні довідки про стан його здоров`я не тільки спеціалізованих медичних установ, але будь-які медичні обстеження, результати досліджень, медичні картки, декларації із сімейним лікарем, 
забезпечений власним житлом (напроти, ОСОБА_1 не має у власності жодного об`єкту нерухомого майна, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03.11.2023 за №353061820 (а.с. 117-123 т. 1)),
забезпечував дітей всім необхідним (у матеріалах справи не має актів обстеження житлових умов дітей, відсутні інші докази, що саме ОСОБА_1 забезпечував дітям належні умови життя та яким саме чином, надавав матеріальну, духовну, моральну підтримку, на відміну від матері ОСОБА_3 ,
У справі є лише довідки із дитячого садочку ПО «Одеський приватний заклад дошкільної освіти «дитячий садок «ЕЛІТ-М» вих. №6 від 02.10.2023 (а.с. 183 т. 1), що діти його відвідують та що старша донька ходить до школи ПЗЗСО «Одеський ліцей «Альтерра Скул Одеса»- довідка №125 від 02.10.2023 (а.с. 187 т. 1), які фіксують факти відвідування дітьми таких закладів, але жодного слова про батька, який забирає дітей з них чи відвозить, як він поводиться, яке враження справляє на оточення немає.
В судовому засіданні не доведено належним чином, що відповідачка ОСОБА_3 ніде не працює, доходів та заощаджень немає, належним чином вихованням дітей не займається, веде асоціальний та аморальний спосіб життя, неодноразово проходила лікування в реабілітаційних центрах. 
На підтвердження цього позивач надав суду фотокартку на 1 арк., у якій є фото паспорта ОСОБА_3 , банківські картки та шприц разом (а.с. 10 т. 1), та довідку, видану ГО «Центр здорового життя «Мій Вибір» від 12.09.2020 за №189 де зазначено, що «Видана ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_2 , про те, що вона проходить курс психо-соціальної реабілітації…» (а.с. 184 т. 1), про те ці докази не є належними доказами того, що відповідачка страждає на наркоманію та не пов`язано із асоціальним та аморальним способом життя ОСОБА_3 ..
Відповідь Медичного центру «Полінар», №94 від 26.04.2024 лише свідчить, що відповідачка ОСОБА_3 перебувала у цьому центрі на лікуванні (а.с. 159 та 161 т. 2). 
Зі всіх заявлених свідків судом була допитана лише няня ОСОБА_9 , чиї покази не можуть служити належним доказом щодо «наркоманії». Відповідачка стверджує, що ці показання зроблені свідком на фоні її конфлікту із нею через ревнощі.
Відповідачка ОСОБА_3 надала суду численні докази, які і спростовували твердження про відсутність її доходів, що вона є здоровою людиною, на обліку в спеціалізованих установах не перебуває, та що саме вона займається щоденним вихованням дітей (вона їх лікує, водить до навчальних закладів тощо)
В матеріалах справи є довідка КНП «МПД» ОМР від 20.10.2023 про відсутність психічних розладів у ОСОБА_3 (а.с. 154 т. 1), наявність свого доходу ОСОБА_3 та джерело походження доходів довела: державною допомогою на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях, що вбачається із довідки УСЗН у Малиновському районі у м. Одеси №1393 від 13.06.2023 (а.с. 134 т. 1); заощадженнями від підприємницької діяльності в туристичній агенції «Хочу в Тур», інформація про що є в мережі Інтернет (роздруківка додана), роздруківкою із ЄДРЮФО, де зазначено, що ОСОБА_3 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, види діяльності «діяльність туристичних агентств» (КВЕД 79.11), платежі від замовлень поступали на рахунок ОСОБА_14 , що вбачається з виписки по рахунку ОСОБА_3 (роздруківки із сайту турагентства, ЄДРЮФО та довідка банку (а.с. 99-114 т. 1); допомогою від її батьків.
Судом першої інстанції не було враховане, що відповідачка ОСОБА_3 є співвласником двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , іншими співвласниками є батьки та брат (а.с. 143-147 т. 1).
Відповідачка ОСОБА_3 надавала суду першої інстанції письмові докази щодо її звернень до правоохоронних органів, які не досліджені судом, їм не надавалась правова оцінка, а саме: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження №12019162500002577, яким зафіксовано, що 29.11.2019 ОСОБА_3 зверталась до чергової частини Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі відносно того, що позивач за первісним позовом 27.11.2019 наніс їй тілесні ушкодження в області тулуба та голови (ЖЕО 22664) (а.с. 165 т. 1); лист Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - Приморський ВП), за яким ОСОБА_3 декілька разів поспіль зверталась до Приморського ВП з приводу вчинення протиправних дій ОСОБА_1 відносно неї, що зареєстровано до ЖЄО №13947 від 26.03.2020, №14342 від 29.03.2020, №15378 від 06.04.2020 та які були розглянути ДОП СП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ст. лейтенантом поліції Кондратьєвою К.М., за результатами чого була проведена профілактична бесіда щодо недопущення вчинення ним протиправних дій (а.с. 166 т. 1); листом відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області №54/зі від 25.07.2023, з якого вбачається факт звернення ОСОБА_3 стосовно нанесення їй ОСОБА_1 тілесних ушкоджень 19.07.2023, даний запит зареєстрований канцелярією відділу поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області від 19.07.2023 за №54/зі, перевіркою було встановлено, що у 2020 році до відділу поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області надходили заяви за вищевказаним фактом, які були зареєстровані до ІТС ІПНП ЄО №№13947,14343, 15378, за даними облікової бази заяв та повідомлень Національної поліції України значиться наявним зареєстроване в ЄРДР №12019162500002577 від 29.11.2019 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 ККУ України (а.с. 167 т. 1); лист відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області №60.6-П-626 від 01.08.23, яким повідомлено про те, що ОСОБА_3 зверталась до відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ЄО за №№22664 від 29.11.2019, 5105 від 24.03.2020, 7281 від 01.05.2020. на час надання відповіді, 01.08.2023, матеріали ЄО за №№5105 від 24.03.2020, 7281 від 01.05.2020 списано до справи відділення поліції №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області (а.с. 168 т. 1); талон-повідомленням Єдиного обліку за №13195 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 14.09.2023 підтверджує факт звернення ОСОБА_3 до чергової частини відділу поліції №5 Одеського районного правління поліції №1 ГУНП в Одеській області із заявою з проханням прийняти міри до ОСОБА_15 , який 13.09.2023 о 21-00 за адресою: АДРЕСА_4 хапав її за руки, штовхав, ображав, висловлювався нецензурно (а.с. 169 т. 1); талон-повідомлення Єдиного обліку за №14232 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 15.10.2023, який підтверджує, що 15.10.2023 надійшла заява до РУ про те, що 05.10.2023 ОСОБА_1 , перебуваючи у кабіні ліфта по АДРЕСА_4 вчинив психологічне насилля у відношенні ОСОБА_3 (а.с. 170 т. 1), відеозапис подій та фото наслідків бійки додавався до матеріалів справи (а.с. 172 т. 1), але не був досліджений судом.
Як вбачається з відповідних характеристик зі школи, дитячого садочка, місця проживання та секції футболу (а.с. 162-164 т. 1) ОСОБА_3 :
- займалась організацією відвідування дітей на заняття футболом. На час повітряних тривог тренери разом із матір`ю вживали заходи щодо забезпечення збереженості дітей. Проявляла себе відповідальною матір`ю, що цікавиться спортивним розвитком дітей, прививаючи звичку до здорового способу життя. Як людина - пунктуальна, чуйна, привітна. Має охайний та благополучний вигляд;
- бере активну участь у житті дітей, допомагає у організації пізнавальних заходів. Регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дітей, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, організовує правильне проведення вільного часу, моніторить поводження дітей в мережі Інтернет та інформаційну гігієну, забезпечує високий рівень розвитку дітей;
- відповідальна, ввічлива, неконфліктна, активна, виглядає естетично. В побуті характеризується як доброзичлива та чуйна сусідка, яка, за необхідності, активно приймає участь в громадському житті будинку. Переважно турбується вихованням чотирьох дітей (проводжає до школи та дитячого садка, готує їжу, слідкує за безпекою під час повітряних тривог, займається гігієнічним та естетичним доглядом, лікуванням, здійснює покупки). 
Судом першої інстанції не надана правова оцінка, що саме відповідачка ОСОБА_3 займалась укладенням декларацій із сімейним лікарем, проходила усі необхідні обстеження та щеплення дітей, залишалась у лікарні із хворою дитиною. Все це підтверджується наявністю у ОСОБА_3 декларацій №001-МК76-75АО, №001-РЕТ2-8МА0 на доньку Мію, декларацією №001-5076-75А0 на доньку ОСОБА_16 , декларацією №001-6ЕЕ2-44АО та №0001-36Е6-75А0 на доньку ОСОБА_17 , декларацією №001-4276-75А0 та №0001-ХМ62-8МА0 на сина ОСОБА_18 , які всі підписані саме матір`ю та у яких вона зазначена довіреною особою пацієнта. Ці документи надавались суду та є у матеріалах справи (а.с. 155-161 т. 1).
Відповідачка ОСОБА_3 є здоровою жінкою, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного хворого ТОВ «Дім Медицини» від 25.10.2023, де зазначено, що ОСОБА_3 зверталась до клініки за плановими обстеженнями, хронічних захворювань немає, постійної терапії не отримує. (а.с. 151, 152 т. 1). 
За результатами обстеження в Комунальному некомерційному підприємстві «Міський психіатричний диспансер» ОМР, який оформлений довідкою №510 від 20.10.2023 ОСОБА_3 не має проявів психічних розладів (а.с. 154 т. 1).
Крім того, колегія суддів враховує загальновідомий факт про те, що під час воєнного стану м. Одеса є небезпечним містом для дітей. 
У рішення суду першої інстанції м. Мюнхена по справі №567 А4888/24 від 23.07.2024, в якому зокрема вказано: «Переглядаючи всі публікації Міністерства іноземних справ ФРН, суд переконаний, що повернення 4 дітей в Україну - і не тільки в Одеський регіон, але й у країну в цілому - становило б для них небезпеку».
Окрім того, колегія суддів враховує, що в постанові від 15 січня 2025 року по справі №760/2096/22 Верховний Суд зазначив, що «за відсутності судового рішення про встановлення місця проживання дитини, немає підстав для висновку, що відповідач самочинно, без згоди матері, з якою на підставі закону або рішення суду проживала малолітня змінив її місце проживання, у тому числі способом її викрадення».
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання місця проживання дітей з батьком. 
Посилання в апеляційній скарзі позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Марченко Клара Борисівна, те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що в судовому засіданні доведено належним чином наявність правових підстав для визначення місця проживання дітей з матір`ю, не приймаються до уваги, виходячи з наступного. 
Колегія суддів в даному випадку погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виїзд матері з дітьми за кордон після початку повномасштабної війни не можна кваліфікувати як зміну місця постійного проживання дитини, це тимчасовий виїзд дитини й вважає, що за таких обставин зустрічний позов ОСОБА_3 є передчасним.
Відповідно до статті 19 СК України при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку спір між батьками про визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не можливо вирішити без письмового висновку Органу опіки та піклування.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що врахувавши інтереси неповнолітніх дітей та малолітньої дитини, її малолітній вік, психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між їх інтересами, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в інтересах дітей, відсутні правові підстави для визначення місця проживання дітей з батьком.
Таким чином, позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідачка порушує його права та права дітей, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право не підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, первісні позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню. При цьому на думку судової колегії зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 також не підлягають задоволенню.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263-265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 161 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволення первісного позову. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої дії адвокат Марченко Клара Борисівна, задовольнити частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2024 року в частині задоволення первісних позовних вимог скасувати та ухвалити постанову, якою первісний позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком залишити без задоволення.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 23 лютого 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда