Справа № 504/2269/25 
Номер провадження 2/504/1241/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.02.2026	с-ще Доброслав 	

Доброславський районний суд Одеської області у складі:
судді Литвинюк А. В.
за участю секретаря судового засідання Данько Т. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, - 
встановив:
05.06.2025 року представник позивачів звернулася до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, в якому просила суд: стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) 120 600 грн страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену шкоду втратою годувальника, 15 000 грн судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги; стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 120 600 грн страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену шкоду втратою годувальника, 15 000 грн судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.
В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивачів зазначила, що 22.12.2023 року сміттєвоз на кладовищі здійснив наїзд на працівника по благоустрою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер. Оскільки позивачі у справі є батьками по відношенню до загиблого, у зв`язку із його смертю позивачам спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у втраті годувальника (для батьків).
В позовній заяві вказано, що станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який діяв на момент настання ДТП 22.12.2023 року о 14:39:00 годині. Також, у позовній заяві вказано, що 22.12.2023 року за фактом настання відповідного ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023160000001563 з кваліфікацією по статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування.
Крім того, представник позивачів зауважила, що в ході проведення розслідування страхового випадку відповідачем не здобуто, відповідно не надано позивачам жодних доказів, які б підтверджували той факт, що позивачам спричинена шкода внаслідок непереборної сили або внаслідок умислу потерпілого. Також підтвердженням того, що шкода не заподіяна внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого є той факт, що кримінальне провадження розслідується за статтею 286 КК України, як дорожньо-транспортна пригода, і жодних підстав для перекваліфікації немає. Тому, представник позивачів вважає, що вони мають всі підстави для відновлення свого порушеного права і одержання грошової компенсації за спричинену йому шкоду. Оскільки відповідальність водія за спричинену шкоду третім особам є застрахована, позивачі вирішили відновити своє порушене право шляхом одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування саме від відповідача.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2025 року, справу розподілено судді Литвинюк А. В.
Ухвалою Доброславського районного суду Одеської області від 08.09.2025 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 18.11.2025 року об 11:00 годині в приміщенні Доброславського районного суду Одеської області, розташованому за адресою: Одеська область, Одеський район, с-ще Доброслав, вул. Захисників Маріуполя, 51 (зала судових засідань № 2).
19.09.2025 року у підсистемі «Електронний суд» від представника відповідача до суду надійшов відзив, в якому викладено заперечення проти позову. У відзиві представник відповідача зазначив, що зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів неможливо встановити дійсні обставини ДТП, внаслідок якого загинув ОСОБА_3 , обставини забезпеченості транспортного засобу на дату ДТП полісом обов`язкового страхування та страхову компанію, з якою укладено відповідний страховий поліс. 
Підсумовуючи, представник відповідача вказав на недостатність поданих позивачами доказів, які у своїй сукупності не дають змоги дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, на які посилаються позивачі та які відносяться до предмету доказування. Також, у відзиві вказано, що Моторне (транспортне) страхове бюро України (надалі – МТСБУ) згідно положень ст. 39-41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на території України та на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена карта» є єдиною некомерційною організацією, яка є гарантом відшкодування шкоди на умовах, виключно передбачених Законом. МТСБУ не є страховиком, не реалізує страхові продукти, не отримує з цього прибутки, та не є стороною в договорі страхування.
З огляду на викладене, представник відповідача у відзиві просив суд відмовити повністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до МТСБУ.
18.11.2025 року у підсистемі «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_2 , адвоката Найда Катерини Володимирівни до суду надійшла заява, в якій вона просить, розгляд справи провести без участі позивачів та їхнього представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Судове засідання у справі, призначене на 18.11.2025 року об 11:00 годині в приміщенні Доброславського районного суду Одеської області, розташованому за адресою: Одеська область, Одеський район, с-ще Доброслав, вул. Захисників Маріуполя, 51 (зала судових засідань № 2) не відбувалось у зв`язку з неявкою представника відповідача та було відкладено на 17.02.2026 року об 11:00 годині.
У судове засідання у справі, призначене на 17.02.2026 року об 11:00 годині в приміщенні Доброславського районного суду Одеської області, розташованому за адресою: Одеська область, Одеський район, с-ще Доброслав, вул. Захисників Маріуполя, 51 (зала судових засідань № 2) учасники справи не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи учасники повідомлялися належним чином, у відповідності до вимог ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), що підтверджується матеріалами судової справи. 
Суд вважає можливим здійснити розгляд справи, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд, керуючись законом і правосвідомістю, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 36 років помер ОСОБА_3 , про що 23.12.2023 року складено відповідний актовий запис № 12394. Наведене підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 23.12.2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Згідно довідки про причину смерті від 23.12.2023 року (до форми № 106/о № 522, видається для поховання), причиною смерті ОСОБА_3 вказано « ОСОБА_4 , травмований при зіткненні з важким вантажним транспортним засобом пересування».
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 07.10.2003 року відділом реєстрації актів громадського стану Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що в книзі записів актів громадського стану про народження 19.07.1987 року зроблено відповідний запис за № 34, батьками вказано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Таким чином, позивачі у справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Під час звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, позивачі обґрунтовували заявлені вимоги тим, що 22.12.2023 року сміттєвоз на кладовищі здійснив наїзд на працівника по благоустрою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер. За фактом настання відповідного ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023160000001563 з кваліфікацією по статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування.
В матеріалах справи міститься копія відповіді Одеської обласної прокуратури № 09/2/2-1285ВИХ-09/2/2-1707-24 від 27.09.2024 року на адвокатський запит за вих. № 59152-24 від 25.09.2024 року щодо надання інформації та копій документів у кримінальному провадженні № 12023160000001563 від 22.12.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України. 
Зі змісту вказаної відповіді Одеської обласної прокуратури вбачається, що за результатами досудового розслідування, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12023160000001563 від 22.12.2023 року скеровано Одеською обласною прокуратурою до Комінтернівського районного суду Одеської області 07.06.2024 року для розгляду по суті, який триває.
Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.
Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непероборної сили або умислу потерпілого.
Тобто, за загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Пунктом 4 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Зокрема, статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
За статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.
Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.
У пункті 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених ст. 32 та/або 37 цього Закону - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), зазначено, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.
Згідно ч. 1, 2 ст. 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Страхова (регламентна) виплата у зв`язку із смертю потерпілої фізичної особи здійснюється, якщо смерть потерпілої фізичної особи настала протягом одного року з дня дорожньо-транспортної пригоди та є прямим її наслідком.
Страховик, а у випадках, передбачених частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ, у разі смерті потерпілої фізичної особи здійснює страхову (регламентну) виплату у зв`язку із втратою годувальника кожній особі, яка відповідно до Цивільного кодексу України в частині відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, та з урахуванням положень Сімейного кодексу України має право на таке відшкодування, у розмірі, що розраховується відповідно до Цивільного кодексу України в частині відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.
Страхова (регламентна) виплата у зв`язку із втратою годувальника кожній особі, яка має право на таку виплату, здійснюється у формі ануїтету - рівномірними послідовними щомісячними виплатами, якщо іншу періодичність виплат не узгоджено особою, яка має право на таку страхову (регламентну) виплату, і страховиком (МТСБУ), протягом дії такого права та не підлягає подальшому перерахунку.
Загальний мінімальний розмір страхової (регламентної) виплати особам, які перебували на утриманні одного померлого, за весь період її отримання не може становити менше 36 розмірів мінімальної місячної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку.
Страхова виплата у зв`язку із смертю потерпілої фізичної особи у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом третім цієї частини, за письмовими зверненнями осіб, які мають право на отримання відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, здійснюється одноразово.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих здійснює регламентну виплату на умовах, визначених цим Законом, у разі заподіяння шкоди на території України транспортним засобом, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, та майну, яке перебувало в ньому; невстановленим транспортним засобом життю або здоров`ю потерпілої фізичної особи. Шкода, заподіяна майну потерпілої фізичної особи, відшкодовується, якщо шкода здоров`ю потерпілої фізичної особи заподіяна у вигляді стійкої втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності або якщо внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала смерть потерпілої фізичної особи. У разі спричинення дорожньо-транспортної пригоди на території України невстановленим транспортним засобом для цілей цього Закону вважається, що відповідний невстановлений транспортний засіб є транспортним засобом, зареєстрованим в Україні.
Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
При цьому, наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому навіть відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.
Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.10.2022 року у справі № 208/4598/21. 
Дослідивши наявні матеріали справи, суд доходить висновку, що позивачами у справі не було надано доказів на підтвердження фактичних обставин події, внаслідок якої ІНФОРМАЦІЯ_2 загинув ОСОБА_3 , та наявності причинно-наслідкового зв`язку між такою подією та завданням шкоди.
Матеріалів кримінального провадження № 12023160000001563 від 22.12.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, або матеріалів судової справи за наслідками розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні № 12023160000001563 від 22.12.2023 року, на які посилалися позивачі в обґрунтування позову до матеріалів цієї справи долучено не було.
Наведене позбавляє суд належним чином встановити фактичні обставини справи, а саме обставини наїзду сміттєвозом на працівника благоустрою ОСОБА_3 , встановлення яких є необхідним для відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.
Крім того, матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можливо встановити джерело підвищеної небезпеки, внаслідок дій якого настали шкідливі наслідки у вигляді смерті фізичної особи. Посилання позивачів на те, що наїзд було здійснено сміттєвозом, не підтверджені жодними доказами, які містили б ідентифікаційні дані щодо транспортного засобу (марки, моделі, державного реєстраційного номера тощо). 
Також, позивачами не доведено належність відповідного джерела підвищеної небезпеки конкретній фізичній або юридичній особі на визначеній законом правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо). У матеріалах справи відсутні будь-які відомості чи докази щодо особи, яка володіла транспортним засобом на праві власності або іншій правовій підставі. За таких обставин суд позбавлений можливості визначити суб`єкт, на який покладено цивільно-правову відповідальність, та вирішити питання щодо належності відповідача у справі. 
В свою чергу, відсутність у матеріалах справи доказів або ідентифікаційних даних щодо джерела підвищеної небезпеки, володільця відповідного джерела підвищеної небезпеки та правових підстав такого володіння також унеможливлює встановлення наявності чи відсутності договору страхування цивільно-правової відповідальності, за яким страховиком має здійснюватися страхова виплата при настанні страхового випадку.
У зв`язку з наведеним, суд позбавлений можливості встановити необхідні обставини, які є підставою для покладення на Моторне (транспортне) страхове бюро України обов`язку з відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.
Щодо статусу позивачів, як осіб, що мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника/утримувача суд зазначає наступне.
Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.
Згідно з ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.
Відповідно до ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06.05.2020 року у справі № 742/554/19 дійшов висновків, згідно яких умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги. Водночас, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Згідно з пунктом 35.2 ст. 35 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника до заяви додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.
У постанові від 18.04.2018 року у справі № 165/325/17 Верховний Суд вказав, що особа вважається такою, яка потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про прожитковий мінімум». Під час вирішення такої категорії справ доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Тобто, умовою виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, а отже права останніх на одержання такого утримання, є одночасна наявність двох обов`язкових обставин: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
Також у постанові від 27.01.2021 року у справі № 584/1166/15-ц Верховний суд дійшов висновків, що факт перебування особи на утриманні померлого має місце, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22.10.2020 року у справі № 210/343/19, від 22.05.2019 року у справі № 520/6518/17, від 27.06.2018 року у справі № 210/2422/16-ц та від 13.01.2021 року у справі № 592/17552/18 (провадження № 61-8512св20).
Відповідно до п.п. «г» п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного із них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.
У постанові від 13.02.2020 року у справі № 223/828/18 Верховний Суд зазначив, що повним утриманням є відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди, заподіяної смертю, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба позивача у матеріальній допомозі, яка надавалась і була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17, якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.
На підтвердження належності до осіб, що мають право на відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника позивачами було надано суду: 
- копію довідки про середню заробітну плату (дохід) № 118, виданої 11.03.2024 року КП «Надія» Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області громадянину ОСОБА_6 в тому, що його брат ОСОБА_3 працював у КП «Надія» Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області з 12.04.2022 року по 22.12.2023 року на посаді оператора сміттєвоза. Середньоденна заробітна плата складає 976,12 грн;
- копію довідки про доходи № 2054 2843 0300 6017, виданої пенсіонеру ОСОБА_1 в тому, що він перебуває на обліку в Суворовському об`єднаному управлінні ПФУ в м. Одесі в Одеській обл. і отримує пенсію за віком, сума пенсії за період з 01.09.2023 року по 29.02.2024 року складає 21 119,76 грн;
- копію довідки про доходи № 5714 3833 2377 6711, виданої пенсіонеру ОСОБА_2 в тому, що вона перебуває на обліку в Суворовському об`єднаному управлінні ПФУ в м. Одесі в Одеській обл. і отримує пенсію за віком, сума пенсії за період з 01.09.2023 року по 29.02.2024 року складає 31 042,08 грн;
- копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 ОСОБА_2 серії НОМЕР_5 ;
- копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_1 серії НОМЕР_6 ;
- копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 491320.
Дослідивши вищезгадані докази, суд зауважує, що з їх змісту не вбачається перебування позивачів на утриманні ОСОБА_3 станом на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно, надані суду докази не підтверджують статусу ОСОБА_3 як годувальника.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи не підлягають задоволенню з огляду на їх недоведеність.
Щодо стягнення судових витрат суд враховує наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат. 
Судові витрати, в силу приписів ст. 133 ЦПК України, складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 12 ЦПК України, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства. 
Зважаючи на відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати позивачів не підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст. 999, 1200, 1166, 1167, 1187 Цивільного кодексу України, суд, -
вирішив:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи – відмовити. 
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Литвинюк А. В.