ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/758/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Богацької Н.С
Діброви Г.І.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Миколаївської області
від 02 вересня 2025 року (повний текст складено 02.09.2025)
у справі № 915/758/25
за позовом: Акціонерного товариства «СЕНС БАНК»
до відповідачів: 1) Фермерського господарства «ВІКТОРІЯ ЛЮКС МИКОЛАЇВ»
2) ОСОБА_1 
про: стягнення 140377,29 грн.,-

суддя суду першої інстанції: Мавродієва М.В.
місце винесення рішення: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 22, Господарський суд Миколаївської області, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 Акціонерне товариства «СЕНС БАНК» звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Фермерського господарства «ВІКТОРІЯ ЛЮКС МИКОЛАЇВ», ОСОБА_1 про стягнення солідарно з відповідачів заборгованість за Кредитним договором №CDMB000034 від 04.02.2019, розраховану на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішення суду, яка станом на 23.02.2022 становить 140377,29 грн, та складається з: 35664,24 грн - сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість, 104713,05 грн - сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість.
Позовні вимоги мотивовані невиконання Фермерським господарством «ВІКТОРІЯ ЛЮКС МИКОЛАЇВ» та ОСОБА_1 рішення Господарського Миколаївської області від 09.09.2020 у справі № 915/2342/19, умов Кредитного договору №CDMB000034 від 04.02.2019, в результаті чого у відповідності до положень ч.2 ст.625 ЦК України нараховані 3% річних та інфляційні нарахування.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 02.09.2025 у справі №915/758/25 (суддя Мавродієва М.В.) позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто солідарно з Фермерського господарства «ВІКТОРІЯ ЛЮКС МИКОЛАЇВ» та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» 35664,24 грн - 3% річних, 95554,44 грн інфляційних втрат. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Фермерського господарства «ВІКТОРІЯ ЛЮКС МИКОЛАЇВ» на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» 1132,18 грн судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» 1132,18 грн судового збору.
Рішення суду мотивоване тим, що судове рішення у справі № 915/2342/19 про стягнення з боржників коштів, фактично виконане не було, а тому позивачем правомірно у відповідності до положень ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нараховані 3 % річних та інфляційні нарахування. Однак місцевим господарським судом здійснено самостійно перерахунок інфляційних нарахувань у період з листопада 2019 по лютий 2022 року включно.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.09.2025 у справі №91915/758/25 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» відмовити у повному обсязі.
Доводи та вимоги скаржника ґрунтуються на тому, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням прав матеріального та процесуального права, а саме неповним з`ясуванням всіх обставин справи, що мають значення для справи. 
Так, апелянт посилається на те, що місцевим господарським судом під час прийняття оскаржуваного рішення не було взято до уваги Закон України № 4340-ІХ від 27.03.2025 року «Про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо особливостей кредитування та фінансового лізингу у період дії воєнного стану». Скаржник зазначає, що в даному випадку Фермерське господарство «ВІКТОРІЯ ЛЮКС МИКОЛАЇВ» є суб`єктом господарювання, а його діяльність ведеться на території Миколаївської області, що є зоною бойових дій.
Також апелянт посилається на те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми про солідарну відповідальність, а саме, стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 було здійснено всупереч того, що на основного боржника поширюється мораторій, встановлений Закон України № 4340-ІХ від 27.03.2025 року.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 18.09.2025, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Богацької Н.С., Діброви Г.І.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було відкладене до надходження витребуваних цією ж ухвалою з Господарського суду Миколаївської області матеріалів справи №915/758/25 до суду апеляційної інстанції.
29.09.2025 матеріали справи №915/758/25 надійшли до Південно-західного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 року у справі №915/758/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.09.2025 у справі №915/758/25. Вирішено розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
17.10.2025 від Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив рішення Господарського суду Миколаївської області від 02 вересня 2025 року у справі № 915/758/25 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 – без задоволення.
У відзиві на апеляційну скаргу Акціонерне товариство зазначає, що зазначена вище норма Закону України № 4340-ІХ від 27.03.2025 року передбачає мораторій тільки у випадку подання позичальником заяви про застосування мораторію за певних умов, визначених законом, а тому положення вказаного Закону не можуть бути застосовані до правовідносин , які є предметом розгляду даної справи. 
Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Разом з цим Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Савенкова проти України" від 02.05.2013, «Папазова та інші проти України» від 15.03.2012).
Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
З огляду на зазначене, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану – постійні тривали повітряні тривоги, відключення електропостачання та інші чинники тощо; приймаючи до уваги навантаження суду, перебування членів апеляційної колегії у відпустках, відрядженнях та лікарняних, принцип незмінності складу суду, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга ОСОБА_1 розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.09.2020 у справі №915/2342/19, яке набрало законної сили 09.10.2020, було задоволено вимоги та стягнуто солідарно з Фермерського господарства «ВІКТОРІЯ ЛЮКС МИКОЛАЇВ» і ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», правонаступником (новим найменуванням) якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», заборгованість за кредитним договором № CDMB000034 від 04.02.2019 у загальному розмірі 509 289,86 грн.
Зазначена сума складається з:
- 466 669,53 грн — заборгованість за основною сумою кредиту;
- 42 620,33 грн — заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом.
У вказаному судовому рішенні встановлено, що позичальник, всупереч прийнятим на себе договірним зобов`язанням, не виконав належним чином умови кредитного договору щодо своєчасного та повного повернення кредитних коштів у розмірі та строки, визначені пунктом 1.3 договору. 
Станом на 24.10.2019 прострочена заборгованість Фермерського господарства «ВІКТОРІЯ ЛЮКС МИКОЛАЇВ» за тілом кредиту, з урахуванням часткового погашення, становила 466 669,53 грн, а заборгованість за простроченими процентами — 42 620,33 грн.
Положенням п.4 ст.75 Господарсько-процесуального кодексу України передбачено, обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, до доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Не потребують доказування преюдиційні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом» (пп. 43, 44).
При цьому судова колегія враховує, що питання застосування норми ч. 4 ст. 75 ГПК України вирішується судом у кожному конкретному випадку з огляду на предмет та підстави позову, фактичні обставини справи і не може залежати від висновку суду в одній окремо взятій справі.
Враховуючи предмет та підстави позову Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», обставини, встановлені Господарським судом Миколаївської області у рішенні від 09.09.2020 у справі № 915/2342/193, яке набрало законної сили, щодо розміру стягнутої суми боргу в сумі 509 289,86 грн., було правомірно враховано судом попередньої інстанцій як преюдиційні відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України.
Як вбачається з апеляційної скарги доводи скаржника в цілому спрямовані не на обґрунтування необхідності відступу від правового висновку Господарського суду Миколаївської області у рішенні від 09.09.2020 у справі № 915/2342/193 щодо питання застосування ч. 4 ст. 75 ГПК України, а незгода скаржника нарахуванням 3 % річних та інфляційних нарахувань та незастосування судом першої інстанції положень Закону України № 4340-ІХ «Про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо особливостей кредитування та фінансового лізингу у період дії воєнного стану».
В обґрунтуванням апеляційної скарги, скаржник посилається, що місцевим господарським судом під час прийняття оскаржуваного рішення не було взято до уваги Закон України № 4340-ІХ від 27.03.2025 року «Про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо особливостей кредитування та фінансового лізингу у період дії воєнного стану». Скаржник зазначає, що в даному випадку Фермерське господарство «ВІКТОРІЯ ЛЮКС МИКОЛАЇВ» є суб`єктом господарювання, а його діяльність ведеться на території Миколаївської області, що є зоною бойових дій.
Так, протягом дії воєнного стану в Україні, введено Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, позичальник (у тому числі його правонаступник), який є суб`єктом господарювання, має право звернутися до кредитодавця (позикодавця) або нового кредитора (далі - кредитор) із заявою про застосування мораторію на нарахування та сплату коштів за грошовим зобов`язанням за договором кредиту (позики), включаючи основну суму кредиту (позики), проценти, комісії та інші платежі (далі - заява), за сукупності умов, вказаних у Законі.
Позичальник надсилає заяву про застосування мораторію на нарахування та сплату грошового зобов`язання за договором кредиту (позики), включаючи основну суму кредиту (позики), проценти, комісії та інші платежі (далі - мораторій), у письмовій або електронній формі на юридичну або електронну адресу кредитора, зазначену в договорі кредиту (позики).
Заява підписується позичальником або його представником (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій). Заява в електронній формі підписується відповідно до вимог Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".
До заяви додаються документи, що підтверджують інформацію, зазначену у ній.
Набуття чинності Законом № 4340-ІХ жодним чиним не припиняє наявних зобов`язань, а лише встановлює мораторій на їх виконання, що не є підставою для закриття провадження у справі, зокрема, при апеляційному перегляді прийнятого рішення.
Також встановлення мораторію передбачає наявність певних критеріїв, які мають сукупно виконуватись.
Таким чином, зазначена норма передбачає мораторій тільки у випадку подання позичальником заяви про застосування мораторію за певних умов і тільки на нарахування та сплату коштів.
Предметом апеляційного перегляду у даній справі є вимоги про стягнення з боржника грошових коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, у зв`язку з простроченням виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та невиконанням грошового зобов`язання у встановлений законом строк.
Так, нараховані на суму боргу 3 % річних та інфляційні втрати відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання і нараховуються незалежно, зокрема, від вини боржника.
Вбачається, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 Цивільного кодексу України , виснувала: «Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою» (п. 43; саме на нього здійснили посилання суди попередніх інстанцій у справі, яка розглядається).
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України кредитор має право вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат. Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України , є способом компенсації майнових втрат кредитора.
«Нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми».
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 9 158,61 грн, місцевий господарський суд здійснив власний перерахунок заявленої до стягнення суми з урахуванням офіційних індексів інфляції за період з листопада 2019 року по лютий 2022 року та дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог у зазначеній частині.
Перевіривши правильність проведених судом першої інстанції розрахунків, повноту встановлення фактичних обставин справи та надану їм правову оцінку, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками та вважає їх обґрунтованими і такими, що відповідають нормам матеріального права
Вимогами ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Положеннями ст.86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Таким чином, судова колегія вважає, що зазначені в апеляційній скарзі обставини скаржника – є загальними умовами, у яких на сьогодні здійснюють свою діяльність усі суб`єкти господарювання та органи державної влади на території України. 
Такі обставини не можуть вважатися поважною причиною для неналежного виконання процесуальних обов`язків сторони та не звільняють її від обов`язку подання належних і достовірних розрахунків та доказів та підтвердження своїх вимог та заперечень.
Крім того, скаржником не надано жодних належних та допустимих доказів того, що зазначені обставини об`єктивно унеможливили подання правильного розрахунку за вірний період та у встановлений законом строк. 
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Миколаївської області 02.09.2025 у справі №915/758/25 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 – без задоволення.
Згідно із ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати апелянта по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги не відшкодовуються.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Миколаївської області 02.09.2025 у справі №915/758/25 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Богацька Н.С.

Суддя Діброва Г.І.