Справа № 212/4945/23 
2/212/597/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року м. Кривий Ріг 

Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі: головуючого - судді Дехти Р.В., за участі секретаря судового засідання Попик С.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривий Ріг, в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України, за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, -

В С Т А Н О В И В:

13 липня 2023 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся представник позивача із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язані у встановлені договором або законом строки здійснювати оплату за отримані послуги. Внаслідок неналежного виконання з боку відповідача обов`язків щодо оплати отриманих послуг у період з 01.10.2013 року по 31.05.2023 року утворилась заборгованість у розмірі 36051,56 грн., про що надано відповідний розрахунок. На підставі зазначеного представник позивача просить стягнути зазначену суму боргу з відповідача з урахуванням індексу інфляції у розмірі 10749,50 грн., 3 % річних у розмірі 2929,51 грн., плати за абонентське обслуговування у розмірі 147,18 грн., загалом 49877,75 грн.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2023 року позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії задоволено.
19 серпня 2025 року відповідач ОСОБА_1 , через свого представника Кадук В.В., звернулась із заявою про перегляд заочного рішення суду від 27 вересня 2023 року у цивільній справі № 212/4945/23 за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії.
Ухвалою суду від 29 серпня 2025 року скасовано заочне рішення від 27 вересня 2023 року та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою суду від 09 вересня 2025 витребувано з Другої Криворізької державної нотаріальної контори у Дніпропетровській області належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
20.10.2025 через Електронний суд представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Кадук В.В. подано відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що 29 вересня 2010 року квартира АДРЕСА_2 була продана у власність ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що підтверджено договором купівлі–продажу посвідченим державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальній конторі Дніпропетровській області Тімошиною О.В. та зареєстровано в реєстрі за №2-3470. Таким чином, з 29.09.2010 відповідачі не є власниками квартири АДРЕСА_2 та користувачами наданих комунальних послуг. У відзиві відповідач також посилається на позицію Великої палати Верховного суду у постанові від 22.06.2021 по справі №334/3161/27, згідно якої до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Тому ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не є належними відповідачами по справі, оскільки починаючи з 29.09.2010 не є співвласниками нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 та не є користувачами наданих АТ «Криворізька теплоцентраль» послуг, а отже не мають жодних обов`язків перед позивачем. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є неналежним відповідачами у даній справі.
29.10.2025 через Електронний суд представником позивача АТ «Криворізька теплоцентраль» надані додаткові пояснення, в яких вказано, що згідно договору купівлі-продажу від 29 вересня 2010 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , уклали договір про те, що Продавці передають майно у власність Покупцю, а Покупець, приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму. Предметом цього договору є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_2 . Зазначений Договір купівлі-продажу квартири посвідчений Тімошиною О.В. державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори та підписано сторонами та зареєстровано в реєстрі за №2-3470. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.4 ст. 334 майна ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі- продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Так як реєстрація Договору як правочину не була здійснена належним чином, новий власник право власності на об`єкт нерухомого майна не набув. Тому всі зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг покладаються на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як на осіб які є власниками відповідного об`єкту нерухомості.
05.11.2025 через Електронний суд представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Кадук В.В. подано додаткові пояснення по справі, в яких зазначено про те, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно. Послалась на постанову Великої палати Верховного суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 та постанову Верховного суду у постанові від 04.08.2025 по справі №705/1033/24, згідно яких до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину… Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. На думку представника відповідача, уклавши 29 вересня 2010 року договір купівлі- продажу,який нотаріально посвідчено, та зареєстровано в реєстрі за №2-3470 та державному реєстрі правочинів за №4136455 державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., ОСОБА_3 (покупець), відповідно до статті 334 ЦК України набула право власності на спірну квартиру, незважаючи на те, що не здійснила державну реєстрацію набутого права власності.
Ухвалою суду від 20 листопада 2025 витребувано з Другої Криворізької державної нотаріальної контори у Дніпропетровській області належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 29.09.2010 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в тому числі витяг про державну реєстрацію правочину.
23 квітня 2026 року через Електронний суд представником позивача АТ «Криворізька теплоцентраль» надані додаткові пояснення, в яких представник наполягла на тому, що незважаючи на наявність договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом другої криворізької державної нотаріальної контори 29.09.2010 року за р. №2-3470, до моменту державної реєстрації припинення права власності, саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вважаються власниками спірного нерухомого майна.
Представник позивача у попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обгрунтування зазначені в позовній заяві та додаткових пояснень по справі, просила задовольнити вимоги у повному обсязі, оскільки відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по теперішній час є власниками квартири, покупець ОСОБА_3 належним чином не здійснила державну реєстрацію права власності на придбану квартиру, у зв`язку з чим так і не стала власницею придбаного нею нерухомого майна, а відтак відповідачі як власники житла повинні сплатити позивачу заборгованість за надану комунальну послугу, інфляційні втрати, 3% річних та пеню, що в свою чергу не позбавляє права відповідача на звернення до суду з позовом до осіб, які мешкають у квартирі та відповідно є споживачами комунальних послуг про відшкодування матеріальної шкоди. 
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Кадук В.В. у попередніх судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, що викладених у заяві про перегляд заочного рішення, відзиві на позов та додаткових поясненнях у справі, посилаючись на практику Верховного Суду.
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засідання повторно не з`явилась, повідомлялась належним чином про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення повістки про виклик до суду, заяв про відкладення розгляду справи або заяв про розгляд справи за її відсутності суду не надала, у зв`язку із чим на підставі ст.223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача на підставі наявних доказів.
В судове засідання представники сторін не зявилися, своїми заявами просили суд розглядати справу за їх відсутності.
Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу 
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Правилами ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
АТ «Криворізька теплоцентраль» звернулись до суду з вимогою стягнення заборгованості за постачання теплової енергії з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 як співвласників квартири за адресою: АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину ВМТ №492956, 12.06.2010, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Тому, відповідачі як власники квартири, зобов`язані нести тягар утримання майна та своєчасно оплачували надані послуги, зокрема теплопостачання, відповідно до статті 322 ЦК України.
Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» по специфіці своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до ст.ст. 4,6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», суб`єктами правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: орган державної влади та органи місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг; учасники - споживачі (індивідуальні та колективні); 2)управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.
Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) житлові послуги з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Водночас, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Так, згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
На підставі рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 12 жовтня 2011 року № 343 та згідно листа Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 25 липня 2013 року № 01/25-0940 щодо надання погодження на передачу теплових мереж та ТРП) державному підприємству «Криворізька теплоцентраль», яке перетворено на АТ «Криворізька теплоцентраль» доручено прийняти функцію забезпечення тепловою енергією споживачів міста у Жовтневому, Саксаганському, Довгинцівському та Інгулецькому районах міста.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Д.С. від 12.06.2010, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_4 отримали право власності по частки кожній на 1-кімнатну квартиру на 9 поверсі 9 поверхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Згідно договору купівлі-продажу від 29 вересня 2010 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_5 (продавці) та ОСОБА_3 (покупець) уклали договір про те, що Продавці передають майно у власність покупця, а Покупець приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму. Предметом цього договору є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_2 . Зазначений Договір купівлі-продажу квартир посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В. та підписано сторонами та зареєстровано в реєстрі за №2-3470. 
Вказаний договір купівлі продажу було внесено до Державного реєстру правочинів державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В 29 вересня 2010 року за № 4136455, що підтверджується витягом №9055606 від 29.09.2020 року.
При розгляді цієї справи постало питання в розмежуванні правової природи державної реєстрації правочину щодо відчуження нерухомого майна і державної реєстрації права власності на момент виникнення спірних відносин.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти.
Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою та третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частинами першою, третьою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договірєдвостороннім,якщоправамита обов`язками наділені обидві сторони договору.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Частиною третьою статті 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно,якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Відповідно до ч.3, 4 ст.334 ЦК України Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до ст.657 ЦК України (у редакції станом на 29.09.2010 року ) Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. 
Згідно з приписами частин 1, 2, 4 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно,їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.
Згідно з частинами першою, третьою, шостою статті 3 Закону № 1952-IVдержавна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління,іпотека тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону.
За приписами пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам,державі вособіорганів, уповноважених управляти державним майном,іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям,іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно.
З урахуванням наведених вище норм для набуття у власність нерухомого майна недостатньо лише факту укладення договору купівлі-продажу та проведення державної реєстрації цього договору, оскільки визначальним є здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.
Тобто і ЦК України, і Закон № 1952-IV розрізняють факт реєстрації правочину, що підтверджує ту обставину, що таке дійсно відбулося реально, правочин вчинено, посвідчено нотаріусом і вказаній нотаріальній дії присвоєно відповідний номер у реєстрі правочинів. Тоді як реєстрація права власності підтверджує визнання державою факту, що конкретне майно належить конкретній особі і така реєстрація вчиняється в іншому реєстрі.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 334 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
За правилами Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, чинного на момент укладення договору купівлі-продажу, державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог ЦК України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів. Реєстратори - державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.
У постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна.
Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника.
Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.
Особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, у постанові від 04.08.2025 по справі №705/1033/24.
Таким чином, уклавши з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири 29 вересня 2010 року, який нотаріально посвідчено, зареєстровано в реєстрі за №2-3470 та 29 вересня 2010 року в державному реєстрі правочинів за № 4136455, що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру правочинів № 9088606 від 29.09.2010 року, ОСОБА_3 відповідно до статті 334 ЦК України набула право власності на спірну квартиру, незважаючи на те, що не здійснила державну реєстрацію набутого права власності.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (постанова Верховного Суду № 296/8719/16-ц від 22 лютого 2022 року).
Незгода Позивача з правовим висновком щодо застосування норм права у подібних правовідносинах - статті 334 ЦК України, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20), лише з підстав невизнання речових прав на спірну квартиру та без належного правового обґрунтування, не є достатньою підставою для відступу від такого правового висновку.
Щодо заперечень Позивача, з посиланням на Постанову Великої Палати ВС від 24.04.2019 у справі №910/11394/17: «Факт укладення договору сам по собі не підтверджує виникнення права власності у набувача, якщо він не здійснив державну реєстрацію права відповідіно до закону, який діяв в той час» є не обгрунтованою, оскільки в єдиному державному реєстрі судових рішень дана Постанова взагалі відсутня.
Оскільки, судом встановлено, що після укладання договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2010 року, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 , яка з жовтня 2010 року є споживачем наданих АТ «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» послуг з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період з 01.10.2013 по 31.05.2023, частково сплачувала кошти за отримані послуги, що підтверджується розрахунком заборгованості наданим Позивачем , остання повинна нести відповідальність за невиконання зобов`язань по оплаті за отримані послуги.
У постанові Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 359/861/19 підкреслено, що «з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.»
Аналогічно, у постанові від 07.10.2020 у справі № 705/3876/18 Верховний Суд указав, що «Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. 
Аналогічна позиція викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Позивач у цій справі клопотань про заміну первісних відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 належним відповідачем ОСОБА_3 чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України , № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)
З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи.
Позивачем не наведено достатніх аргументів та не надано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Зокрема матеріали справи не містять доказів, на підставі яких суд може встановити порушення прав позивача саме відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 4,12, 81, 89,247, 263-265, 268, 274-279 ЦПК, суд,-
У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, відмовити в повному обсязі. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Позивач: Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль», код ЄДРПОУ 00130850, юридична адреса: 50014, Дніпропетровської області, м. Кривий Ріг, вул. Електрична,1.
Відповідач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 . зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення суду складений 23 квітня 2026 року.

Суддя:        Р.  В.  Дехта