Справа № 158/3744/25 	Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/485/26  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Сіті Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 лютого 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року ТОВ «ФК «Сіті Колект» звернулося до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 27 лютого 2023 року між ТОВ «Лінеура України» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 3494844, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура України» надало відповідачці кредит в сумі 10 000 грн на строк 349 днів, зі стандартною процентною ставкою 1,99 % на день, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
Позивач указує, що 26 жовтня 2023 року між ТОВ «Лінеура України» та ТОВ «ФК Профіт» було укладено договір факторингу №26102023, згідно з яким до ТОВ «ФК Профіт» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.
09 вересня 2025 року між ТОВ «ФК Профіт» та ТОВ «ФК «Сіті Колект» було укладено договір факторингу №ДО-20250909/001, згідно з яким до ТОВ «ФК «Сіті Колект» перейшло право грошової вимоги до відповідача за спірним кредитним договором.
Позивач покликається на те, що відповідачка свої зобов`язання за договором не виконала та кредит не повернула.
Згідно з додатком 1 (реєстру боржників) до договору факторингу №ДО-20250909/001 від 09 вересня 2025 року відповідач має заборгованість перед позивачем ТОВ «ФК «Сіті Колект»» в сумі 52600 грн, яка складається з: 10000 грн - тіло кредиту; 42600 грн - нараховані відсотки.
На підставі наведеного, враховуючи, що договірні зобов`язання щодо повернення суми боргу не виконані боржником, позивач просив суд стягнути з відповідачки в свою користь кредитну заборгованість у розмірі 52600 грн, а також суму понесених судових витрат.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 лютого 2026 року позов задоволено.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Колект» заборгованість за кредитним договором №3494844 від 27.02.2023 року у розмірі 52600 грн, яка складається із: 10000 грн – заборгованість за кредитом; 42600 грн – заборгованість за нарахованими процентами.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Колект» 3000 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу та 2422 грн 40 коп витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила його скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що вважає положення спірного договору несправедливими, такими, що порушують положення Закону України «Про захист прав споживачів», покликаючись на правові висновки Верховного Суду та аналогічні рішення судів апеляційної інстанції. 
Зазначає також, що позивачем не доведено права вимоги до неї за даним позовом, а відтак відсутні і правові підстави для стягнення з неї на користь позивача заборгованості за кредитним договором.
Вважає, що суд першої інстанції повинен був зменшити розмір нарахованих відсотків до розумного та справедливого розміру, а також зменшити судові витрати по справі, пов`язані з відшкодуванням витрат на професійну правничу допомогу. Вказує, що сума нарахованих позивачем відповідно до умов договору відсотків за користування кредитом суперечать засадам справедливості, добросовісності та вимогам чинного законодавства, а саме ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що сума нарахованих відсотків є завищеною, неспівмірною із сумою основного боргу. Крім того, покликається на те, що в неї на утриманні перебуває малолітня дитина з інвалідністю підгрупи «А», яка потребує постійного догляду та лікування, її дохід є нестабільним, єдиним видом доходу є виплата дитині з інвалідністю та доплата за догляд за такою дитиною і державна виплата до досягнення дитиною трьохрічного віку, основна частина яких спрямована на лікування та життєзабезпечення повсякденних потреб дитини.
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Відповідно до вимог частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи, як малозначну, виходячи із ціни даного позову (52600 грн).
За частинами першою, другою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання своєчасно та в порядку, передбаченому кредитним договором №3494844 від 27 лютого 2023 року, належним чином не виконала та кредитні кошти не повернула, внаслідок чого в неї утворилась заборгованість у розмірі 52600 грн, визначена умовами укладеного нею договору, яка підлягає стягненню.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом установлено, що 27 лютого 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №3494844, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 10000 грн строком на 349 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожен день користування. Даний кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі інтернет та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором Е513, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 .
Згідно з даними підрозділу УДМС України у Волинській області громадянка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с.28).
Із довідки ТОВ «ПАЙТЕК УКРАЇНА» за № 20240228-2696 від 28 лютого 2024 року вбачається, що між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ПАЙТЕК УКРАЇНА» було укладено договір про організацію переказу коштів №210222 від 21 лютого 2022 року. Відповідно до зазначеного договору було успішно переказано кошти на платіжну картку клієнта від ТОВ «Лінеура Україна» 27 лютого 2023 року о 18:53:07 на суму 10 000 грн на картку НОМЕР_2 (а.с.14 зворот).
Встановлено, що в порушення умов договору відповідач не виконувала належним чином взяті на себе боргові зобов`язання, оплату заборгованості взагалі не здійснювала, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с.12 зворот-14).
26 жовтня 2023 року між ТОВ «Лінеура України» та ТОВ «ФК «Профіт» було укладено договір факторингу № 26102023, за яким первісний кредитор відступив товариству «ФК «Профіт» право вимоги за кредитним договором №3494844. 
Надалі ТОВ «ФК «Профіт» відступило право вимоги за вищевказаним кредитним договором ТОВ «ФК «Сіті Колект» відповідно до договору факторингу №ДО-20250909/001 від 09 вересня 2025 року. За умовами цього договору ТОВ «ФК «Профіт» відступає (передає) новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги кредитора за визначеними кредитними договорами, сплативши ТОВ «ФК «Профіт» грошові кошти в розмірі ціни відступлення, у порядку та строки, встановлені договором. 
Згідно із Додатком 1 (Реєстр боржників) до договору факторингу №ДО-20250909/001 від 09 вересня 2025 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №3494844 станом на час звернення до суду з даним цивільним позовом становить 52600 грн, яка складається із: 10000 грн – заборгованість за кредитом; 42600 грн – заборгованість за нарахованими процентами.
Отже, між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих у кредит, та установлених умовами договору процентів за користування кредитними коштами за період кредитування у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позичальником.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Як убачається з матеріалів справи, даний кредитний договір був укладений сторонами в електронній формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч.1 статті 3 Закону).
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Установлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді. При цьому відповідачка через особистий кабінет на вебсайті позикодавця подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав відповідачці за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявниця використала для підтвердження підписання договору позики.
Встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачкою договір позики не був би укладеним сторонами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказаний правочин, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки ОСОБА_1 .
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 .
Крім того, судом першої інстанції взято до уваги, що у поданому відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 не заперечувала сам факт укладення нею договору та отримання кредитних коштів в розмірі 10000 грн, а також факту несплати нею визначених договором платежів та прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором. У відзиві відповідач просила суд зменшити розмір нарахованих відсотків до розумного та справедливого розміру, а також зменшити судові витрати по справі, пов`язані з відшкодуванням витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином, судом правильно встановлено, що всупереч умовам укладеного договору, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів, а також виконання інших зобов`язань у повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором, відповідачем належним чином не виконувалися, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, що видно із наданого позивачем розрахунку.
Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Отже, у цій справі позичальник не довела належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, внаслідок чого в неї виникла заборгованість.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги про відсутність доказів переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача є безпідставними та спростовуються дослідженими судом доказами. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Верховний Суд у постанові від 07 січня 2026 року у справі №727/2790/25 виклав такі висновки: допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу, обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ТОВ «Лінеура України» передало право вимоги за кредитним договором ТОВ «ФК Профіт», а ТОВ «ФК Профіт» передало право вимоги за кредитним договором ТОВ «ФК «Сіті Колект», яке звернулось до суду з вимогою про стягнення з відповідача коштів за кредитним договором, укладеним між відповідачем та ТОВ «Лінеура України», а тому право вимоги за даним спірним договором обґрунтовано належить позивачу та підтверджене належними доказами, отже посилання відповідача на відсутність права грошової вимоги за кредитним договором не заслуговує на увагу.
Такий висновок узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, висловленими у своїх постановах щодо належних доказів, які засвідчують факт набуття прав вимоги за кредитним договором, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20.
Щодо доводів з приводу розміру заборгованості за відсотками слід зазначити наступне.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як було зазначено вище, сторонами погоджено розмір процентів, порядок їх нарахування.
Згідно із пунктами 1.4.1.-1.4.2. кредитного договору, який визначає тип процентної ставки як фіксовану, за користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах:
1) стандартна процентна ставка становить 2,00% в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3. договору;
2) знижена процента ставка становить 1,40 % в день.
Строк кредиту – 350 днів (п.1.3. договору).
Дати надання кредиту : 27.02.2023 або 28.02.2023 (п.2.2. договору).
Встановлено, що відповідач отримала кредит у розмірі 10 000 грн. Згідно із розрахунком заборгованості позивачем нараховано проценти за користування кредитом у розмірі 42 600 грн, з урахуванням того, що жодних погашень за період кредитування з 27 лютого 2023 року та до дати подання даного позову – до 26 листопада 2025 року, ОСОБА_1 не здійснювала.
У своїй апеляційній скарзі відповідач покликається на несправедливість умов договору щодо нарахування процентів за користування кредитом у надмірному розмірі.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Проте, як видно з матеріалів справи, позичальниця ОСОБА_1 , уклавши кредитний договір з первісним кредитором та отримавши 10000 грн кредитних коштів, користуючись зазначеними грошовими коштами, не вносила жодного разу на погашення боргу ніяких платежів, водночас не зверталась із позовними вимогами про визнання недійсними умов договору, які вважає несправедливими.
Справедливість умов договору — це принцип, за яким договір має базуватися на добросовісності, розумності та балансі інтересів сторін, не створюючи надмірних переваг одній стороні на шкоду іншій (ст. 3, 509, 627 ЦК України).
В апеляційній скарзі відповідач покликається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23, де зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)). Проте, в наведеній справі встановлено, що позичальник отримав кредит у сумі 20 000 грн і на виконання умов договору сплатив 33 488 грн ще в перші місяці строку дії договору. В даній же справі відповідачка взагалі не виконувала умови договору. Таким чином, обставини цих справ не є аналогічними.
Отже, суд вважає, що обидві сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. 
Відповідачка у своїх доводах апеляційної скарги також покликалась на інші правові висновки Верховного Суду та Рішення від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційного Суду України, який дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
З огляду на зазначене, враховуючи, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за відсотками за кредитним договором в розмірі 42600 грн, виходячи із 349 днів строку кредитування і процентної ставки 1,99% в день, не є неустойкою, а також вона не має компенсаційного характеру, та її нарахування не пов`язано з порушенням позичальницею строків виконання грошового зобов`язання, а є визначеним договором розміром процентів за користування кредитом, то, на думку суду, вказана сума боргу за процентами не підлягає зменшенню. 
Разом з тим, умови договору щодо процентної ставки не визнавались недійсними.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідачки на користь позивача суми заборгованості за процентами за кредитним договором в розмірі 42600 грн є правильним.
Разом з тим, покликання відповідачки в апеляційній скарзі на невідповідність розміру процентної ставки нормам ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо максимального розміру денної процентної ставки 1 % , апеляційний суд не бере до уваги, оскільки статтю 8 доповнено частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023, який набрав чинності з 24.12.2023 та передбачав перехідний період: протягом 240 днів з дня набрання чинності законом установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати:  протягом перших 120 днів - 2,5 %;  протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Враховуючи строк кредитування – 349 днів з 27 лютого 2023 року, то визначена договором процентна ставка - 1,99 % не перевищувала розмір, передбачений вказаним Законом у перехідний період.
При вивченні інших доводів апеляційної скарги  колегія суддів враховує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції взяв до уваги відзив на позовну заяву відповідачки ОСОБА_1 , поданий суду 26 січня 2026 року, в якому вона вказувала, що не заперечує наявність у неї боргового зобов`язання перед позивачем у 10000 грн, але заперечує щодо нарахування відсотків у сумі 42000 грн, розмір яких вважає явно завищеним та несправедливим з огляду на суму кредиту та на її майновий стан. 
Водночас суд звертає увагу, що враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3000 грн витрат на правничу допомогу. 
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з учиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (постанова ВП ВС від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц). 
Для визначення суми відшкодування суд виходив із критеріїв реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Зважаючи на викладене, колегія суддів уважає, що саме такий розмір витрат є об`єктивним, співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою у ній. 
Отже, оскільки інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані права та обов`язки сторін та обставини справи, доводи сторін судом перевірені та їм дана належна оцінка, а тому доводи скарги лише зводяться до власного трактування правових висновків Верховного Суду та норм законодавства, тому вони відхиляються апеляційним судом.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України підставами для залишення судового рішення судове рішення без змін, а скарги без задоволення є визнання судом апеляційної інстанції, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом частин четвертої, п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 16 квітня 2026 року, тобто дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 лютого 2026 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий

Судді