ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

24 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/6030/25	
Суддя І інстанції - Максименко Л.Я.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),
суддів: Сафронової С.В., Коршуна А.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до суду в якому просив:
визнати протиправним та скасувати пункти 2, 3, 4 висновків службового розслідування, оформлених витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.04.2025 року № 761 «Про результати службового розслідування стосовно військовослужбовця, який уважається таким, що самовільно залишив військову частину (місце служби), молодшого сержанта ОСОБА_2 , з метою визначення його правового статусу»;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення та додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000 гривень за період із 21.04.2022 по дату звернення із позовом у зв`язку із перебуванням у полоні його сина молодшого сержанта ОСОБА_2 .
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що є батьком військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України молодшого сержанта ОСОБА_2 , який із 21.04.2022 знаходиться у полоні держави-агресора. Вказує, що за період перебування у полоні позивачу належить виплата із розрахунку до 100 000 грн. на місяць, яка не була виплачена. Вважає протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті позивачу як члену сім`ї полоненого військового сум за період перебування у полоні. Вважає, що підставою для невиплати позивачу спірної суми, є відповідні висновки службового розслідування. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що син позивача із 21 .04.2022 року знаходиться у полоні держави-агресора, на підтвердження чого до суду першої інстанції було надано відповідний лист. При цьому , як вбачається із постанови про скасування постанови про закриття кримінального провадження, сина позивача , імовірно, на території держави-агресора було засуджено до 22 років виправної колонії, що свідчить про наявність підстав для виплати позивачу додатковї винагороди за період знаходження його сина у полоні.
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України просила відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є батьком військовослужбовця ОСОБА_2 , який проходив військову службу у Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
ОСОБА_2 зарахований до списків особового складу військової частини за наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 02.08.2018 №161 (по стройовій частині).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 21.04.2022 № 99 (по стройовій частині) ОСОБА_2 виключений зі всіх видів забезпечення з 01.04.2022.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.05.2022 № 25 о/с (по особовому складу) ОСОБА_2 призупинено військову службу, дію контракту та звільнено з посади.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.05.2022 №122 мтд (по стройовій частині) ОСОБА_2 виключений зі списків особового складу військової частини. 
З 22.02.2025 по 14.04.2025 відповідачем проведено службове розслідування, результати якого затверджені наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.04.2025 року № 761 «Про результати службового розслідування стосовно військовослужбовця, який увижається таким, що самовільно залишив військову частину (місце служби), молодшого сержанта ОСОБА_2 , з метою визначення його правового статусу», пунктами 2,3,4 якого наказано:
«Вважати молодшого сержанта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що двічі вчинив самовільне залишення військової частини у АДРЕСА_1 : 28.02.2022 та, орієнтовно, 25- 26.03.2022. Станом на теперішній час молодший сержант ОСОБА_2 перебуває у полоні держави-агресора (рф), з 21.04.2022.
Начальнику відділення забезпечення військової дисципліни та профілактики правопорушень секції по роботі з особовим складом надати копії матеріалів службового розслідування до відділення документального забезпечення та контролю секції персоналу штабу для подальшого направлення до слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області.
Начальнику юридичного відділення подати скаргу на постанову слідчого Третього слідчого відділу Територіального бюро розслідувань, розташованому у м. Краматорську, про закриття досудового розслідування, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №62022050030000193 від 26,04.2022 щодо факту самовільного залишення позицій підрозділу ОСОБА_2 …».
Представником позивача до відповідача було направлено адвокатський запит від 06.01.2025 року із проханням надати інформацію щодо підстав і причин ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення передбаченого Постановою КМУ №884 від 30.11.2016, а також додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, передбаченою Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року, у зв`язку із знаходженням у полоні його сина.
Листом Відповідача від 16.01.25 було повідомлено, що молодшому сержанту ОСОБА_2 призупинено військову службу, дію контракту та звільнено із військової служби наказом від 14.05.2022 року, за фактом дезертирства внесено відомості до ЄРДР 02.05.2022. Крім того, у відповідача відсутні відомості про звернення ОСОБА_1 про виплату грошового забезпечення до військової частини.
Не погоджуючись із зазначеними пунктами наказу, з вимогами зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення та додаткову грошову винагороду ОСОБА_2 за період із 21.04.2022, позивач звернувся із вказаною позовною заявою до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності доказів щодо спростування висновків встановлених службовим розслідуванням, згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.04.2025 року № 761, крім того позивач помилково пов`язує оскаржувані висновки акту перевірки із невиплатою йому грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди його сина з 21.04.2022, оскільки виплату припинено на підставі наказів від 21.04.2022 та від 14.05.2022. Натомість наказ про результати службового розслідування винесено відповідачем 14.04.2025 на підставі дослідження обставин, що мали місце в інший період, до 21.04.2022.
Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до вимог ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 13.03.2014 № 876-VII «Про Національну гвардію України» (далі - Закон України № 876-VII) Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
Відповідно до статті 4 Закону України № 876-VII Національна гвардія України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
В силу вимог частини 3 статті 9 Закону України № 876-VII комплектування Національної гвардії України військовослужбовцями та проходження ними військової служби здійснюються відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження військової служби громадянами України в Національній гвардії України, що затверджується Президентом України.
Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут), дія якого відповідно до частини 4 преамбули поширюється в тому числі і на військовослужбовців Національної гвардії України.
Згідно зі статтею 1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:
додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;
бути пильним, зберігати державну таємницю;
додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;
виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;
поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;
не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Згідно з частиною 7 статті 85 Дисциплінарного статуту порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Наказом МВС України від 21.04.2020 № 347 відповідно до частини сьомої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, частини п`ятої статті 8 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», з метою належної організації заходів, спрямованих на захист прав і свобод людини, зміцнення військової дисципліни, попередження надзвичайних подій за участю військовослужбовців, упорядкування питань призначення, проведення службових розслідувань затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Національній гвардії України (далі - Порядок № 347, у редакції на час проведення службового розслідування).
Відповідно до пункту 1 розділу І Порядку № 347 цей Порядок визначає підстави, порядок проведення службових розслідувань стосовно військовослужбовців Національної гвардії України, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення, права та обов`язки посадових осіб під час проведення службових розслідувань.
За визначенням, наведеним у пункті 7 розділу І Порядку № 347, службове розслідування - комплекс заходів, які здійснюються в межах компетенції з метою уточнення причин і умов подій, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідальність за яке передбачена законодавством, та визначення ступеня вини особи (осіб), якою (якими) вчинено це правопорушення, а також з`ясування інших обставин, пов`язаних з таким порушенням.
Відповідно до пунктів 1-3 розділу II Порядку № 347, службове розслідування проводиться в разі:
невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, вимог законодавства, наказів начальників (керівників) чи інших розпорядчих документів;
неправомірного застосування військовослужбовцем заходів фізичного впливу, спеціальних засобів, вогнепальної зброї, озброєння та бойової техніки;
порушення правил несення вартової або внутрішньої служб;
розголошення змісту або втрати службових документів;
установлення фактів дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак, а також сексуальних домагань;
установлення фактів завдання шкоди державі.
Службове розслідування призначається командиром (начальником) і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини військовослужбовця.
Підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те командира (начальника).
Згідно з пунктом 6 розділу III Порядку № 347, службове розслідування може бути проведено особисто командиром (начальником) чи доручено військовослужбовцю офіцерського складу. У разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу службове розслідування може бути доручено військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
За приписами пункту 1 розділу VII Порядку № 347 підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який має містити вступну, описову та резолютивну частини.
Відповідно до пунктів 1 -3 розділу IX Порядку № 347 командир (начальник), який призначив службове розслідування, розглядає висновок службового розслідування, усі інші матеріали службового розслідування та затверджує його.
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено у вчиненні дисциплінарного правопорушення, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення, а також особу, якій доручає підготувати проєкт відповідного наказу.
Накладення дисциплінарного стягнення на військовослужбовця, стосовно якого проводилося службове розслідування, здійснюється в порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.
Відповідно до статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування.
У свою чергу підстави, порядок проведення службових розслідувань стосовно військовослужбовців Національної гвардії України, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення, права та обов`язки посадових осіб під час проведення службових розслідувань регламентує Порядок № 347.
Так з 22.02.2025 по 14.04.2025 відповідачем, на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 22.02.2025 № 390 «Про призначення службового розслідування стосовно військовослужбовця, який уважається таким, що самовільно залишив військову частину (місце служби), молодшого сержанта ОСОБА_2 , з метою визначення його правового статусу», було проведено службове розслідування, результати якого затверджені наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.04.2025 року № 761.
Предметом оскарження у даній справі є пункти 2, 3 та 4 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.04.2025 року № 761 «Про результати службового розслідування стосовно військовослужбовця, який уважається таким, що самовільно залишив військову частину (місце служби), молодшого сержанта ОСОБА_2 , з метою визначення його правового статусу».
Пунктом 2 вказаного наказу передбачено «…Вважати молодшого сержанта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що двічі вчинив самовільне залишення військової частини у АДРЕСА_1 .: 28.02.2022 та, орієнтовно, 25- 26.03.2022. Станом на теперішній час молодший сержант ОСОБА_2 перебуває у полоні держави-агресора (рф), з 21.04.2022.».
При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не міст доказів на спростування обставин, встановлених службовим розслідуванням. При цьому доводи позивача про те що такі факти спростовуються постановою про закриття кримінального провадження №62022050030000193 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України, відносно ОСОБА_2 , є неприйнятними оскільки постановою прокурора Маріупольської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони східного регіону від 07.05.2025 скасована постанова слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Маріуполь) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську Дженчако І.С. від 01.05.2023 про закриття кримінального провадження №62022050030000193 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України, відносно ОСОБА_2 ,про що вірно зазначено судом першої інстанції.
При цьому вказані постанови не місять обставин на підтвердження або спростування обставин, встановлених службових розслідуванням, згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.04.2025 року № 761 на чому також акцентував увагу суд першої інстанції.
Крім того судом першої інстанції принагідно зауважено, що пункти 3 та 4 наказу є вказівкою на вчинення дій щодо виконання пункту 2 наказу та самі по собі не порушують права позивача і є вже реалізованими, про що свідчить постанова прокурора Маріупольської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони східного регіону від 07.05.2025.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправними пунктів 2, 3 та 4 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.04.2025 року № 761 «Про результати службового розслідування стосовно військовослужбовця, який уважається таким, що самовільно залишив військову частину (місце служби), молодшого сержанта ОСОБА_2 , з метою визначення його правового статусу».
Надаючи оцінку вимогам позивача про нарахування та виплату грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди за період із 21.04.2022 по дату звернення із позовом у зв`язку із перебуванням у полоні його сина молодшого сержанта ОСОБА_2 , суд першої інстанції вірно виходив з наступного.
Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається із Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII, у редакції на час спірних правовідносин) та інших нормативно-правових актів.
Відповідно до частини 6 статті 9 Закону №2011-ХІІ, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців:
дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Крім того, постановою КМУ "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 № 168 (у редакції на час спірних правовідносин) також встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка», виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які:
у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії;
захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення);
загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм), - виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).
Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України (далі - військовослужбовці), які обіймають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров`я та установах Національної гвардії України (далі - військові частини) визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ від 15.03.2018 № 200 (далі - Інструкція № 200)
Відповідно до пункту 2 Інструкції № 200, грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
До складу грошового забезпечення військовослужбовців (крім курсантів вищих військових навчальних закладів із числа осіб, які не перебували на військовій службі перед зарахуванням на навчання) входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 5 розділу XXVIIІ Інструкції № 200 визначено, що військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим у нейтральних державах або безвісно відсутнім (зниклим безвісти) виплата грошового забезпечення здійснюється відповідно до чинного законодавства України.
Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 (далі - Порядок № 884).
Пунктом 3 Порядку № 884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
За п. 4 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви додаються:
копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування);
довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті);
копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності);
копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності);
копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).
Пунктом 5 Порядку № 884 визначено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.
У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:
подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;
подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;
подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;
з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.
Згідно п. 6 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:
військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;
військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації):
до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах;
протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Відповідно до п.7 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.
Згідно п. 8 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (установи, організації), місця служби або дезертирували, не здійснюється.
Виходячи з аналізу зазначених правових норм суд першої інстанції вірно зазначив, що у батька військовослужбовця захопленого у полон наявне право на отримання грошового забезпечення відповідного військовослужбовця, за умов встановлення відсутності факту добровільної здачі в полон, самовільного залишення військової частини (місця служби) або дезертирства зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Матеріали справи не містять доказів перебування ОСОБА_2 у полоні з 21.04.2022 (Виписка з реєстру військовополонених, довідка тощо), про що вірно зауважено судом першої інстанції, при цьому у листі Служби безпеки України, який видано у 2023 році, і на який покликається позивач, лише заначено про наявність інформації про факт утримання полоні ОСОБА_2 , проте ані дати, з якої військовослужбовець перебуває у полоні, ані інших обставин вказаний лист не містить.
Крім того Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 21.04.2022 № 99 (по стройовій частині) ОСОБА_2 виключений зі всіх видів забезпечення з 01.04.2022.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.05.2022 № 25 о/с (по особовому складу) ОСОБА_2 призупинено військову службу, дію контракту та звільнено з посади. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.05.2022 № 122 мтд (по стройовій частині) ОСОБА_2 виключений зі списків особового складу військової частини. 
Отже ОСОБА_2 не нараховувалось та не виплачувалось грошове забезпечення саме на підставі вказаних наказів, які позивачем не оскаржено. 
Виходячи з викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення та додаткову грошову винагороду за період із 21.04.2022 по дату звернення із позовом у зв`язку із перебуванням у полоні його сина молодшого сержанта ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції також принагідно зауважив про помилковість тверджень позивача з приводу того , що висновки акту службового розслідування є підставою для невиплати йому грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди його сина з 21.04.2022, враховуючи те, що виплату припинено на підставі наказів від 21.04.2022 та від 14.05.2022, які не є предметом судового оскарження. При цьому наказ про результати службового розслідування винесено відповідачем 14.04.2025 на підставі дослідження обставин, що мали місце в інший період, до 21.04.2022. 
Викладені обставини свідчать про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки висновків, зроблених судом першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Керуючись п.1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.
В повному обсязі постанова складена 24 лютого 2026 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов 

суддя С.В. Сафронова 

суддя А.О. Коршун