Номер провадження: 22-ц/813/2236/26 
Справа № 946/9173/21
Головуючий у першій інстанції Присакар О. Я.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
представник позивача - ОСОБА_2 
відповідачі – ОСОБА_3 , Ізмаїльська міська рада Ізмаїльського району Одеської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько Віта Григорівна
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Варламова Микити Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Присакар О.Ю., у приміщенні того ж суду
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько Віта Григорівна про встановлення факту, що має юридичне значення, усунення від права на спадкування за законом та визнання права власності на спадкове майно,-

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
02.11.2021 позивач звернулась до суду з позовними вимогами, які заявою від 04.02.2022 року уточнила (т.1., а.с. 146) та просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю її зі спадкодавцем ОСОБА_4 , не менше, як п`ять років до часу відкриття спадщини на день смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; усунути від права на спадкування за законом ОСОБА_3 ; визнати за нею право власності на: житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0377 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 ; житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку площею 0,0721 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Свої вимоги позивач мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , за життя заповіт він не залишив, після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0377 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 ; житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку площею 0,0721 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 проживала із спадкодавцем з 6 років, майже 36 років. Позивач має прізвище та по батькові спадкодавця, називала померлого батьком, проживала разом з ним однією сім`єю, він приймав безпосередню участь у її вихованні та матеріальному забезпеченні. При спільному проживанні у них був загальний бюджет, вони вели спільне господарство. Коли позивачка стала дорослою, вона вийшла заміж, стала жити з чоловіком за адресою: АДРЕСА_3 , але спільний побут зі спадкодавцем втрачено не було, вона продовжувала допомагати йому грошима, продуктами, медичними ліками, прибирала в житловому будинку, прала його особисті речі, готувала їжу, сплачувала комунальні платежі, робила ремонт в будинку. Останнім часом спадкодавєць, який був вже людиною похилого віку, постійно хворів, лікувався в лікарні, помер від серцево-легеневої недостатності та цирозу печінки. Всі витрати на поховання спадкодавця позивач сплатила особисто. Таким чином, вона є спадкоємцем четвертої черги. Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 є його донька ОСОБА_3 , яка довготривалий час не проживала з батьком, з яким у неї з дитинства були погані відносини. Вона при отриманні паспорту своїм особистим рішенням змінила своє побатькові з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 . ОСОБА_3 весь цей час не спілкувалась з батьком, до дому не приїжджала, матеріальної допомоги йому не надавала, взагалі не цікавилась його життям, станом здоров`я та навіть не приїхала на його поховання. Спадкодавець перебував у безпорадному стані і ОСОБА_3 ухилялась від надання йому допомоги.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько Віта Григорівна, про встановлення факту, що має юридичне значення, усунення від права на спадкування за законом та визнання права власності на спадкове майно - відмовлено
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що враховуючи встановлені обставини та зазначені норми закону, суд вважає, що позивачем не було доведено тих фактів, на які він посилається, хоча, відповідно до ст. 12, ч. 2 ст. 78, ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Такі докази позивачем представлені не були, а тому суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 , не менше, як п`ять років до часу відкриття спадщини на день смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд зазначає, що надані позивачем медичні документи виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 1276 (т.1., а.с. 16), довідка про причини смерті від 16.04.2021 року (т.1., а.с. 18), медична картка спадкодавця (т.3., а.с. 18) вказують лише про наявність хвороб у померлого та не підтверджують факту, що ОСОБА_4 через наявну хворобу не міг самостійно забезпечити умови свого життя чи потребував стороннього догляду, допомоги та піклування.
Тобто, з матеріалів справи слідує, що спадкодавець був особою похилого віку, мав захворювання, проте доказів того, що він потребував сторонньої допомоги матеріали справи не містять.
Спадкоємця може бути усунено від права на спадкування лише у разі сукупності таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Однак позивачка не довела належними та допустимим доказами настання наведених обставин.
В зв`язку з тим, що судом було встановлено, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем четвертої черги, суд вважає, що вона не може заявляти вимогу про усунення від права на спадкування за законом ОСОБА_3 .
За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування за законом ОСОБА_3 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на: житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0377 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 ; житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку площею 0,0721 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.03.2025 повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.
В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції незаконне і необґрунтоване у зв`язку із неповнотою встановлення обставин, які мають значення для справи та неправильністю установленням обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів. Рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та неправильно оцінив докази, що призвело до ухвалення незаконного і необґрунтованого рішення, а також суд безпідставно не врахував докази спільного проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю з 2015 року до дня смерті, зокрема: показання свідків, фотоматеріали, квитанції та чеки, документи про витрати на лікування та поховання.
Суд неправильно оцінив показання свідків позивача, безпідставно визнавши їх загальними, хоча вони містять конкретні відомості про тривале спільне проживання, ведення спільного побуту, догляд за спадкодавцем під час тяжкої хвороби.
Суд необґрунтовано надав перевагу показанням свідків відповідача, які є її близькими родичами та зацікавленими особами.
Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував практику Верховного Суду, оскільки оцінював докази ізольовано, а не у сукупності (показання свідків разом із письмовими доказами).
Також, суд не врахував, що саме позивач здійснювала догляд за спадкодавцем, надавала матеріальну допомогу, організувала поховання та фактично підтримувала його до смерті.
Вказує, що відповідачка фактично не брала участі у житті батька, не допомагала йому, не здійснювала догляд та навіть не була присутня на похованні.
Суд не врахував наявність підстав для усунення відповідачки від права на спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України, оскільки вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцю, який перебував у безпорадному стані.
Пояснення відповідача містять суперечності та не підтверджені доказами, тому не можуть бути покладені в основу судового рішення.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, відповідачка надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.03.2025 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вказує, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Спростування доказів скаржника викладено у оскаржуваному рішенні, судом першої інстанції доказам надана правова оцінка, які у своїй сукупності і взаємозв`язку, як і кожен доказ окремо не може бути прийнятий до уваги судом апеляційної інстанції.
За своєю суттю апеляційна скарга викладена шляхом прохання скаржника до суду апеляційної інстанції про перегляд доказів, що вже розглянуті судом, оскільки інших доказів і підстав для їх подання у позивача немає, а докази досліджені судом першої інстанції, хоча і не містять посилання на юридичну складову предмету заявленого позову, проте розглянуті судом належним чином і їм надана правова оцінка в порядку статті 89 ЦПК України.
Щодо явки сторін.
Представники сторін прийняли участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції та надали суду свої пояснення, інші учасники справи належним чином повідомлені про місце, час та дату судового засідання до суду не з`явились, заяв про відкладення не подавали, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду справи.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 17.04.2021 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1., а.с. 9).
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на: житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0377 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 ; житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку площею 0,0721 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Право власності на вищезазначене майно підтверджується наступними документами: свідоцтвом про спадщину за заповітом на будинок по АДРЕСА_1 (т.2., а.с. 66); витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі на житловий будинок по АДРЕСА_1 (т.2., а.с. 67); витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0007918952021 від 25.10.2021 на земельну ділянку площею 0, 0377 га. за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2., а.с. 162); свідоцтвом про право на спадщину на будинок по АДРЕСА_2 (т.2., а.с. 68); свідоцтвом про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку Грибоєдова, 9 (т.2., а.с. 70).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України – кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України – здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України – кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно до ст. 1216 ЦК України – спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , заява надійшла до нотаріуса 18.05.2021 року (т.2., а.с. 26).
ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про пред`явлення вимог до спадкоємців ОСОБА_4 на суму 350000 грн., заява надійшла до нотаріуса 01.10.2021 року (т.2., а.с. 29).
Таким чином, ОСОБА_1 вважала себе кредитором померлого ОСОБА_4 .
В подальшому, ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 як спадкоємцем за законом, який проживав зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, заява надійшла до нотаріуса 12.10.2021 року (т.2., а.с. 31).
Після смерті ОСОБА_4 , згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно.
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України - у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 64769229 від 18.05.2021 року, наданого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г, інформація про заповіт, складений та посвідчений від імені ОСОБА_4 – відсутня (т.2, а.с. 97).
Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України – спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України – у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті ОСОБА_4 являється:
- донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , повторно виданим 19.04.2000 року відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Ізмаїльської міської ради Одеської області, відповідно якому батьком зазначений ОСОБА_4 ; рішенням виконкому Ізмаїльської міської ради Одеської області № 1048 від 19.12.1994 року, відповідно якому ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_8 »; свідоцтвом про переміну прізвища, імені, по батькові серії НОМЕР_3 , виданим 19.04.2000 року відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Ізмаїльської міської ради Одеської області, відповідно якому ОСОБА_9 перемінила прізвище, ім`я, по батькові на ОСОБА_3 (т.2, а.с 57 – 59).
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00030790709 від 18.05.2021 року вбачається, що 25.10.1986 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_10 (прізвище після реєстрації шлюбу – ОСОБА_11 ) (т.2., а.с. 125).
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00030790758 від 18.05.2021 року вбачається, що ОСОБА_12 померла – ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2., а.с. 127).
При цьому місце проживання померлої зазначена адреса: АДРЕСА_3 , а згідно довідки виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 20.05.2021 року (т.2., а.с. 95), ОСОБА_4 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00030790692 від 18.05.2021 року вбачається, що 09.08.2016 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_13 (прізвище після реєстрації шлюбу – ОСОБА_11 ), шлюб було розірвано – 10.01.2017 року (т.2., а.с. 128).
Таким чином, суд критично відноситься до твердження позивача, що саме в період з 09.08.2016 року по 10.01.2017 року, позивач могла проживати зі спадкодавцем однією сім`єю, в період коли він перебував у шлюбі з ОСОБА_14 .
Разом з тим, ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст. 1264 ЦК України, вважаючи себе особою, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, вважає, що має право на спадкування за законом у четверту чергу.
Втім, суд звертає увагу, що відповідно до приписів ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Суд зазначає, що покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 носять загальний характер і не підтверджують, що відносини між позивачем та спадкодавцем носили характеру сімейних, що вони були пов`язані спільним веденням господарства, спільним бюджетом, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків.
Крім цього, з показів свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 вбачається, що після смерті другої дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_12 , спадкодавець та позивач не мешкали разом.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц зазначено, що для встановлення факту спільного проживання, показання свідків не можуть бути єдиною підставою.
Суд звертає увагу, що надані позивачем 5 фотографій (т.3., а.с. 29-31), довідка від 17.04.2021 року про сплату витрат на поховання (т.1., а.с. 19), замовлення № 1172 від 27.09.2018 року, квитанції про оплату від 22.03.2021 року (т.1., а.с. 22) підтверджують разові події і не є належним доказом підтвердження факту спільного проживання спадкодавця та позивача, їх спільного побуту та взаємних прав і обов`язків тривалістю не менше п`яти років до смерті спадкодавця.
Таким чином, посилаючись на викладені обставини та норми закону, суд вважає, що позивачем не було доведено тих фактів, на які він посилається, хоча, відповідно до ст. 12, ч. 2 ст. 78, ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Такі докази позивачем представлені не були, а тому суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 , не менше, як п`ять років до часу відкриття спадщини на день смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказане свідчить про те, що ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відповідно до ст.ст. 1269, 1270 ЦК України у строки звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Вказані висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21, від 16 березня 2023 року у справі № 185/6281/21, від 26 червня 2023 року у справі № 466/6613/20.
Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за позовом заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15 та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16).
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд зазначає, що надані позивачем медичні документи виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 1276 (т.1., а.с. 16), довідка про причини смерті від 16.04.2021 року (т.1., а.с. 18), медична картка спадкодавця (т.3., а.с. 18) вказують лише про наявність хвороб у померлого та не підтверджують факту, що ОСОБА_4 через наявну хворобу не міг самостійно забезпечити умови свого життя чи потребував стороннього догляду, допомоги та піклування.
Тобто, з матеріалів справи слідує, що спадкодавець був особою похилого віку, мав захворювання, проте доказів того, що він потребував сторонньої допомоги матеріали справи не містять.
Спадкоємця може бути усунено від права на спадкування лише у разі сукупності таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Однак позивачка не довела належними та допустимим доказами настання наведених обставин.
В зв`язку з тим, що судом було встановлено, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем четвертої черги, суд вважає, що вона не може заявляти вимогу про усунення від права на спадкування за законом ОСОБА_3 .
За таких обставин, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування за законом ОСОБА_3 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на: житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0377 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 ; житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку площею 0,0721 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно дослідив та оцінив докази, є безпідставними.
Суд першої інстанції дослідив усі подані сторонами докази відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України та надав їм оцінку у сукупності, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності.
Саме по собі незадоволення сторони результатом оцінки доказів не свідчить про порушення судом норм процесуального права та переоцінка доказів не є функцією апеляційного суду, якщо суд першої інстанції дослідив їх належним чином та навів мотиви їх оцінки.
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність факту проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю, оскільки для встановлення такого факту необхідна наявність сукупності ознак, зокрема спільне проживання, ведення спільного господарства, спільний бюджет, наявність взаємних прав та обов`язків.
Саме така правова позиція неодноразово викладалась у практиці Верховного Суду.
При цьому суд першої інстанції встановив, що позивач не була зареєстрована за місцем проживання спадкодавця, докази ведення спільного господарства або спільного бюджету відсутні, надані документи підтверджують лише окремі епізодичні події, а не системний характер сімейних відносин.
Отже, надані докази не підтверджують існування між сторонами відносин, притаманних членам однієї сім`ї.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відхилив показання свідків, є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції правильно зазначено, що показання свідків мають загальний характер, вони не містять конкретних відомостей щодо ведення спільного господарства або спільного бюджету, більшість свідків не могли достовірно знати про характер правовідносин між сторонами.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що показання свідків не можуть бути єдиним та достатнім доказом встановлення факту проживання однією сім`єю, якщо вони не підтверджуються іншими об`єктивними доказами.
Таким чином, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про недостатність таких доказів навіть у сукупності з іншими наданими доказами.
Доводи апеляційної скарги про перебування спадкодавця у безпорадному стані також є недоведеними, оскільки для застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України необхідно встановити одночасно безпорадний стан спадкодавця, потребу у допомозі конкретної особи, ухилення спадкоємця від надання такої допомоги.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належних доказів безпорадного стану спадкодавця та ухилення відповідача від надання допомоги суду не надано, сам факт наявності захворювань або похилого віку не є безумовною підставою для визнання особи безпорадною.
Посилання скаржника на те, що відповідач нібито не спілкувалася з батьком та не брала участі у його житті, не підтверджені належними доказами, при цьому навіть у разі епізодичного спілкування між спадкоємцем та спадкодавцем це не може свідчити про ухилення від допомоги, якщо не доведено наявність обов`язку та реальної можливості її надавати.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що усунення спадкоємця від права на спадкування є винятковим заходом, який може застосовуватися лише за умови доведення умисного ухилення від допомоги спадкодавцю.
Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції та не спростовують встановлених судом обставин справи і правильності застосування норм матеріального права.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). 
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу адвоката Варламова Микити Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

Ю.П. Лозко