Справа № 640/6313/20
	
РІШЕННЯ
іменем України

24 квітня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К. розглянувши адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "СЕКТОР БЕЗПЕКИ" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сектор Безпеки» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.02.2020 року № 0006280504, № 0006270504.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем на підставі помилкових висновків акта перевірки щодо нереальності господарських операцій ТОВ «Сектор Безпеки» з його контрагентом - ТОВ «Охоронне агентство «Безпека Плюс».
В обґрунтування позову представником ТОВ «Сектор Безпеки», зокрема, зазначено, що позивач здійснює господарську діяльність з надання охоронних послуг на підставі відповідної ліцензії МВС України. У період березня-травня 2018 року підприємство виконувало зобов`язання перед низкою кінцевих замовників (ПП АФ «Журавка», ТОВ «Фірма «Т.М.М.», ТОВ «Укрбуд Інвест» та іншими) на загальну суму 2 478 471,00 грн. З огляду на обмежену кількість штатного персоналу (від 7 до 12 осіб у період, що перевірявся), позивач не мав об`єктивної можливості надати такий обсяг послуг власними силами, у зв`язку із чим залучив субпідрядну організацію - ТОВ «ОА «Безпека Плюс» за договором № 2802/18-К від 28.02.2018.
Представник позивача вказує, що акт виконання послуг субпідрядником підтверджується належним чином оформленими первинними документами (актами надання послуг) та зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) податковими накладними. Позивач наголошує, що вказані операції призвели до реальних змін у структурі його активів та були необхідні для отримання доходу від кінцевих замовників.
Позивач вважає неприпустимими посилання відповідача на ознаки фіктивності ТОВ «ОА «Безпека Плюс», що ґрунтуються виключно на письмових поясненнях громадянина ОСОБА_1 , наданих старшому уповноваженому ОУ ГУ ДФС, оскільки такі пояснення не є вироком суду в кримінальному провадженні, не були предметом безпосереднього дослідження в суді та не можуть спростовувати фактичне виконання господарських операцій. Крім того, представник позивача наголошує, що чинне законодавство не ставить у залежність право платника на податковий кредит від стану податкового обліку його контрагентів або виконання ними своїх зобов`язань. Позивач не несе відповідальності за можливі порушення, допущені третіми особами, які перебувають поза межами його впливу та контролю.
З огляду на викладене, позивач вважає, що ним було правомірно сформовано податковий кредит, а висновки податкового органу про порушення норм Податкового кодексу України є необґрунтованими, що зумовлює необхідність скасування податкових повідомлень-рішень від 26.02.2020 № 0006280504 та № 0006270504.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.03.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглянути в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 13.03.2025 постановлено прийняти до провадження адміністративну справу № 640/6313/20 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СЕКТОР БЕЗПЕКИ» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Замінити відповідача, Головне управління ДПС у м. Києві (ідентифікаційний код юридичної особи 43141267), на його правонаступника - Головне управління ДПС у м. Києві (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 44116011).
Розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Витребувати в товариства з обмеженою відповідальністю «СЕКТОР БЕЗПЕКИ» письмову інформацію стосовно актуальності позовних вимог.
Запропонувати учасникам справи у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали надати суду додаткові пояснення у справі щодо позовних вимог та заперечень на них.
Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію висновками документальної позапланової невиїзної перевірки, викладеними в акті від 31.01.2020 № 119/26-15-05-04-03/40363433. Контролюючий орган наголошує на порушенні позивачем вимог п. 44.1 ст. 44 та ст. 198 Податкового кодексу України внаслідок нереальності господарських операцій із контрагентом ТОВ «Охоронне агентство «Безпека Плюс». Відповідач зазначає, що у контрагента відсутні необхідні умови для здійснення задекларованої діяльності, зокрема відповідні трудові ресурси, власні чи орендовані основні засоби, офісні та складські приміщення. Окремо звертає увагу на дефектність первинних документів, оскільки вони підписані від імені директора ТОВ «Охоронне агентство «Безпека Плюс» гр. ОСОБА_1 , який у письмових поясненнях офіційно заперечив будь-яку причетність до реєстрації та діяльності підприємства, а також факт підписання будь-яких договорів чи актів. Відповідач стверджує, що документи, виписані від імені особи, яка заперечує свою участь у діяльності суб`єкта господарювання, не мають юридичної сили та не можуть бути підставою для формування податкового кредиту. Крім того, на думку контролюючого органу, позивачем не було проявлено належної податкової обачності при виборі контрагента, що призвело до штучного формування податкової вигоди та зменшення бази оподаткування без фактичного руху активів. З огляду на вищезазначене, відповідач вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення законними, обґрунтованими та такими, що прийняті в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якій позивач підтримує позовні вимоги повністю та заперечує проти доводів відповідача, зазначаючи, що господарські операції з ТОВ «Охоронне агентство «Безпека Плюс» повністю підтверджені належним чином оформленими первинними документами та фактом безперешкодної реєстрації податкових накладних у ЄРПН. Позивач наголошує, що згідно з нормами Податкового кодексу України, зареєстрована податкова накладна є достатньою підставою для формування податкового кредиту і не потребує додаткового підтвердження. На думку позивача, висновки контролюючого органу є суто припущеннями, оскільки вони ґрунтуються на аналізі інформаційних баз, а не на безпосередньому дослідженні бухгалтерського обліку контрагента. При цьому відсутність у контрагента власних основних засобів чи штатного персоналу не спростовує можливість надання послуг із залученням ресурсів на підставі цивільно-правових угод. Позивач також акцентує увагу на принципі індивідуальної відповідальності платника податків, стверджуючи, що добросовісний покупець не може нести відповідальність за можливі порушення законодавства з боку контрагентів або їхню податкову поведінку. Оскільки операції мали реальний характер, були спрямовані на отримання економічного ефекту та підтверджуються матеріалами справи, позивач вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
У відзиві відповідач заявляє декілька клопотань.
Вирішуючи вказані клопотання, суд враховує таке.
Щодо виклику гр. ОСОБА_1 як свідка.
Відповідно до ч. 1 ст. 91 КАС України показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Водночас, згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідач обґрунтовує необхідність допиту гр. ОСОБА_1 його запереченнями щодо участі в діяльності ТОВ «ОА «БЕЗПЕКА ПЛЮС». Суд зазначає, що письмові пояснення цієї особи вже містяться в матеріалах справи та були оцінені контролюючим органом під час перевірки. 
Враховуючи засади адміністративного судочинства щодо офіційного з`ясування обставин (ст. 9 КАС України), суд вважає, що наявних у справі письмових доказів достатньо для надання оцінки реальності господарських операцій. Виклик особи, яка фактично заперечує свою причетність до суб`єкта господарювання, не призведе до встановлення нових фактичних даних, які неможливо з`ясувати шляхом дослідження первинних документів.
Щодо виключення первинних документів з числа доказів.
Відповідач просить виключити документи ТОВ «ОА «БЕЗПЕКА ПЛЮС» з числа доказів на підставі ч. 3 ст. 180 КАС України. Суд вважає цю вимогу безпідставною, оскільки ст. 180 КАС України регламентує порядок проведення підготовчого засідання, а частина 3 цієї статті не передбачає механізму «виключення» доказів за суб`єктивним бажанням сторони. Питання про належність, допустимість та достовірність кожного доказу вирішується судом під час їх безпосереднього дослідження та оцінки у нарадчій кімнаті при прийнятті остаточного рішення. На стадії розгляду справи по суті суд не може заздалегідь визнати докази «неіснуючими», оскільки вони є предметом судового розгляду та основою позовних вимог.
Стосовно прохання відповідача про розгляд справи у спрощеному провадженні з викликом представника.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Водночас, згідно з ч. 6 ст. 262 КАС України, суд може відмовити в задоволенні клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. 
Враховуючи, що ця справа стосується оцінки правомірності податкових повідомлень-рішень на підставі первинної документації, яка вже надана суду в повному обсязі, проведення відкритого засідання з викликом представника відповідача не є обов`язковим. Матеріали справи містять детальну позицію відповідача, викладену у відзиві, що дозволяє суду забезпечити дотримання принципів змагальності та всебічного розгляду без особистої присутності сторін.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотань відповідача, зазначених у відзиві.
Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕКТОР БЕЗПЕКИ» зареєстроване як юридична особа, перебуває на обліку в органах Державної податкової служби та є платником податку на додану вартість. У період з березня по травень 2018 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «ОХОРОННЕ АГЕНТСТВО «БЕЗПЕКА ПЛЮС» (код ЄДРПОУ 41931728) було укладено ряд господарських угод, предметом яких було надання послуг у сфері безпеки та охорони.
На підтвердження реальності здійснення вказаних операцій позивачем надано копії договорів, актів надання послуг та податкових накладних. Відповідно до даних Єдиного реєстру податкових накладних, податкові накладні за період березня-травня 2018 року, виписані ТОВ «ОА «БЕЗПЕКА ПЛЮС» на адресу позивача, були зареєстровані у встановленому законом порядку без застосування процедур зупинення реєстрації.
Головним управлінням ДПС у м. Києві було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача, за результатами якої складено акт від 31.01.2020 № 119/26-15-05-04-03/40363433. У висновках акта контролюючий орган зазначив про порушення позивачем вимог п. 44.1 ст. 44 та ст. 198 Податкового кодексу України, що виявилося у безпідставному формуванні податкового кредиту за операціями з ТОВ «ОА «БЕЗПЕКА ПЛЮС». На підставі вказаного акта перевірки відповідачем 26.02.2020 року було прийнято податкові повідомлення-рішення № 0006280504 та № 0006270504.
Не погоджуючись із цим прийнятими відповідачем податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Згідно підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Відповідно до підпункту 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України документальна позапланова перевірка здійснюється у разі, якщо платником подано декларацію, в якій заявлено до відшкодування з бюджету податок на додану вартість, за наявності підстав для перевірки, визначених у розділі V цього Кодексу, та/або з від`ємним значенням з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень. Документальна позапланова перевірка з підстав, визначених у цьому підпункті, проводиться виключно щодо законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та/або з від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень.
Пунктом 78.4 статті 78 Податкового кодексу України передбачено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.
Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.
Особливості проведення документальної невиїзної перевірки визначені у статті 79 Податкового кодексу України.
Згідно п.79.2, п.79.3, 79.5 статті 79 Податкового кодексу України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.
За наявності письмового звернення платника податків замість документальної невиїзної перевірки може проводитися документальна виїзна перевірка.
Отже, документальна позапланова невиїзна перевірка платника податків проводиться виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, а право на проведення такої перевірки надається лише за умови повідомлення платника податку про таку перевірку та вручення копії наказу про проведення перевірки у спосіб, визначений законом, до її початку.
Так, оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення № 0006280504 та № 0006270504 від 26.02.2020 винесені на підставі висновків акту від 31.01.2020 № 119/26-15-05-04-03/40363433 за результатами проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача. У висновках акта контролюючий орган зазначив про порушення позивачем вимог п. 44.1 ст. 44 та ст. 198 Податкового кодексу України, що виявилося у безпідставному формуванні податкового кредиту за операціями з ТОВ «ОА «БЕЗПЕКА ПЛЮС». На підставі вказаного акта перевірки відповідачем 26.02.2020 року було прийнято податкові повідомлення-рішення № 0006280504 та № 0006270504. 
Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (надалі - Закон №996-XIV) бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
За приписами частин першої, другої, восьмої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.
Згідно пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з приписами пункту 198.1, пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, у тому числі, з придбання або виготовлення товарів та послуг.
Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Відповідно до положень пунктів 198.3 та 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла з 01 січня 2014 року) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з, в тому числі, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
На переконання позивача спірні господарські операції з його контрагентом ТОВ «ОА «Безпека Плюс» були реальними, оформленими належним чином складеними первинними документами, відображені у податкових накладних, виданих цим контрагентом та зареєстрованими платниками податку на додану вартість у період відповідних взаємовідносин.
Своєю чергою, на думку позивача, висновки відповідача про порушення позивачем вимог податкового законодавства є безпідставними, оскільки доводи контролюючого органу ґрунтуються лише на підставі письмових поясненнях громадянина ОСОБА_1 , наданих старшому уповноваженому ОУ ГУ ДФС, та на відомостях з баз даних податкового органу.
Оцінюючи доводи сторін, суд враховує таке.
Згідно з висновками, зазначеними в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26 квітня 2016 року К/800/49498/14 у справі №810/5891/13 господарські операції для визначення податкового кредиту та валових витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Виникнення у покупця права на формування податкових вигод виникають за наявності сукупності обставин та підстав, однією з яких є наявність ділової мети.
Відповідно до підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
У постанові Верховного Суду України від 22 вересня 2015 року (справа №21-1359а15) колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, аналізуючи відповідні норми Цивільного кодексу України, Податкового кодексу України, а також Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» серед іншого зазначила, що первинний документ згідно з наведеним визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.
Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.
Для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 27 березня 2018 року №816/809/17 (№К/9901/1349/17), норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Згідно з правовою позицією колегії суддів Вищого адміністративного суду України, викладеній в ухвалі від 28 липня 2015 року №803/2406/14, чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини.
Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у справі «Булвес АД проти Болгарії», суд зазначив щодо неможливості покладення на платника податків відповідальності за невиконання її постачальником обов`язків щодо декларування ПДВ за умови відсутності доказів наявності шахрайської схеми щодо ПДВ, про яку компанія заявник була обізнана чи могла бути обізнана.
Тобто, вирішення податкових спорів із урахуванням принципу індивідуальної відповідальності платника податків цілковито узгоджується із наведеною практикою Європейського суду з прав людини.
Згідно з постановою Верховного Суду від 06 лютого 2018 року №К/9901/2030/17, №821/589/17 фактично здійснена господарська операція характеризується тим, що призводить до настання реальних змін майнового стану платника податків, а первинний документ, відповідно, це документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Отже, за наведеного, до обов`язків платників податків відноситься ведення обліку тих показників податкової звітності, що пов`язані з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі документів, ведення яких передбачено законодавством, та забороняється формування таких показників на підставі даних, не підтверджених відповідними документами.
Первинні документи, які підтверджують дані податкового обліку платника податків, повинні бути достовірними, тобто відображати дійсний зміст господарських операцій, які впливають на визначення об`єкта оподаткування.
Водночас, фактичне здійснення господарської операції повинно викликати зміни в структурі активів, зобов`язань та власному капіталі підприємства, а отже може слугувати її підтвердженням.
Згідно з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №802/1853/16-а та від 29 березня 2018 року у справі №826/3498/15, факт наявності вироку, ухваленого на підставі угод у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених у вироку, який набрав законної сили.
Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої, частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З матеріалів справи суд встановив, що висновки контролюючого органу щодо нереальності спірних господарських операцій позивача з зазначеним вище контрагентом та, як наслідок, неправомірності їх відображення у податковому обліку згідно відповідних первинних документів, зроблені на підставі наявної інформації (письмових пояснень) про непричетність до здійснення фінансово-господарської діяльності керівника ТОВ «ОА «Безпека плюс», та відсутністю в останнього необхідної матеріально-технічної бази для ведення відповідної господарської діяльності.
Суд зауважує, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток, витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.
Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, необхідно враховувати, що відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.
Проте у разі надання контролюючим органом доказів, які і свідчать, що платником податків не було відображено у податковому обліку та задекларовано отриманий прибуток, або документи, на підставі яких платник податків задекларував свої податкові зобов`язання, у тому числі сформував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Беручи до уваги, що чинним законодавством не встановлено за умову дійсності правочинів наявність у контрагента платника податку необхідного виробничого та технічного персоналу, а відсутність у такого контрагента матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу), за викладеного у сукупності, суд вважає, що при розгляді цієї адміністративної справи відповідачем не було наведено переконливих доводів, які б ґрунтувались на об`єктивній інформації та спростовували реальність господарської діяльності позивача, зокрема щодо спірних господарських операцій засвідчених дефектними первинними документами, оскільки не надано беззаперечних доказів на спростування факту нереальності їх здійснення.
Таким чином, висновки акта перевірки про порушення позивачем податкового законодавства є передчасними та ґрунтуються на припущеннях, що суперечить принципу обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, а отже наявні підстави для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.02.2020 року № 0006280504, № 0006270504.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності своїх рішень, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.
При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 7050,00 грн, що підтверджується квитанцією, тому ці витрати відповідно до положень статті 139 КАС України необхідно стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.
Стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частинами 1, 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 березня 2019 року у справі №826/863/18.
Судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат у розмірі 6000,00 грн, представником позивача було надано:
1. Договір про надання правової допомоги № 19/20 від 06.03.2020 року, укладений між ТОВ «Сектор безпеки» та адвокатом Горщаром С.В.;
2. Протокол № 1 погодження гонорару від 06.03.2020 року, яким сторони визначили фіксовану вартість послуг за підготовку та подання позовної заяви у цій справі;
3. Детальний опис робіт, згідно з яким адвокатом витрачено 16 годин на збір доказів, аналіз законодавства, підготовку позовної заяви та консультування клієнта;
4. Акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 13.03.2020 року, що підтверджує фактичне виконання та прийняття позивачем зазначеного обсягу робіт;
5. Видатковий касовий ордер № 19/20.1 від 13.03.2020 року, що свідчить про повну оплату позивачем вартості отриманих послуг.
Представник відповідача подав до суду заперечення щодо задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначає, що такі заходи як відвідування поштового відділення для подачі заяви (1 год), відправка повідомлення до ДПС (0,5 год) та інформування клієнта про рух справи (0,5 год) не відповідають визначенню видів адвокатської діяльності згідно зі статтями 1 та 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Це суто технічні дії, які не потребують професійної кваліфікації адвоката, а отже, не можуть бути відшкодовані як професійна правнича допомога.
Позивач надав опис робіт із зазначенням лише витраченого часу, але не зазначив ціну кожної конкретної послуги в грошовому еквіваленті. Через це, на думку відповідача, неможливо виокремити вартість реальної правничої допомоги від технічних дій для коригування загальної суми.
Представник наголошує, що предмет спору не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин і не потребує опрацювання великого обсягу фактичних даних. Таким чином, відповідач вважає суму в 6000 грн завищеною та такою, що не відповідає реальним зусиллям, необхідним для ведення цієї справи, тому просить суд відмовити в задоволенні заяви про стягнення витрат.
Дослідивши подану, заяву, врахувавши доводи кожної зі сторін, суд зазначає, що цей спір є категорією справ незначної складності з усталеною судовою практикою. Обсяг підготовлених процесуальних документів та доказової бази не потребував від представника значних інтелектуальних та часових зусиль.
Крім того, до детального опису робіт включено заходи, які не є професійною правничою допомогою у розумінні Закону №5076-VI, а саме: технічні дії з відвідування поштового відділення та формальне інформування клієнта про рух справи (загалом 2 години). Такі дії є супутніми витратами в межах організації роботи адвоката і не можуть оплачуватися за ставками професійної правничої допомоги.
Враховуючи принципи розумності, пропорційності та справедливості, на переконання суду, сума у 2000,00 грн є достатньою та справедливою компенсацією понесених позивачем витрат, що відповідає критерію реальності адвокатських витрат та не є надмірною для відповідача.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "СЕКТОР БЕЗПЕКИ" задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 26.02.2020 року № 0006280504, № 0006270504. 
Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "СЕКТОР БЕЗПЕКИ" витрати зі сплати судового збору в розмірі 7050,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.
Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "СЕКТОР БЕЗПЕКИ" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач:	Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕКТОР БЕЗПЕКИ" (вул. Закревського Миколи, 95В, кв.183,м. Київ,02064 , код ЄДРПОУ - 40363433) 	
Відповідач:	Головне управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19, Київ 116,м. Київ,04116 , код ЄДРПОУ - 44116011) 	

Головуючий суддя 		В.К. Блонський