ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року	Львів	Справа № 140/7337/25 пров. № А/857/37012/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Заверухи О.Б, Матковської З.М.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року (головуючий суддя: Лозовський О.А., місце ухвалення - м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - 
встановив:
ОСОБА_1 , 02.07.2025, звернулася з позовом в суд до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення від 12.06.2025 № 032350032358 щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати призначити пенсію за віком з 27.06.2025, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 12.02.1989 по 31.12.1991 відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 .
В обґрунтування позову позивачка зазначає, що досягнувши пенсійного віку звернулася до територіального відділу ГУ ПФУ у Волинській області із заявою та документами про призначення пенсії за віком згідно із Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).
За принципом екстериторіальності заява про призначення пенсії була розглянута ГУ ПФУ в Одеській області, рішенням якого від 12.06.2025 № 032350032358 позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. До страхового стажу не враховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 25.08.1982, а саме: період роботи з 12.02.1989 по 31.12.1991 на території РРФСР, оскільки відсутні документи про неотримання в РФ пенсійних виплат за зазначені періоди та період роботи з 01.01.1992 по 31.05.1993 на території РФ, оскільки в червні 2023 року Україна припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Позивачка не погоджується із вказаним рішенням та зазначає, що періоди роботи в РФ, які належним чином підтверджені, повинні бути зараховані до страхового стажу. Вважає, що має достатній стаж для призначення пенсії за віком. Крім того, звертає увагу, що в заяві на призначення пенсії від 03.06.2025 вказала, що пенсія іншого виду, за іншими законами України або в іншій державі, в тому числі в іншій державі з урахуванням періодів трудової діяльності до 01.01.1992 в республіках колишнього Союзу РСР раніше не призначалася та таку пенсію не отримує.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 12.06.2025 №032350032358 про відмову в призначенні пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи 12.02.1989 по 31.12.1991 та з 01.01.1992 по 31.05.1993 відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 від 25.08.1982 та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 27.06.2025.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що до страхового стажу позивачки не враховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 25.08.1982, а саме: період роботи з 12.02.1989 по 31.12.1991 на території РРФСР, оскільки відсутні документи про неотримання в РФ пенсійних виплат за зазначені періоди та період роботи з 01.01.1992 по 31.05.1993 на території РФ, оскільки в червні 2023 року Україна припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, відповідно у позивачки відсутній необхідний страховий стаж для призначення пенсійних виплат.
Позивачкою відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що 03.06.2025 позивачка, звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком, надавши документи за переліком згідно із розпискою-повідомленням та вказану заяву за принципом екстериторіальності було скеровано до ГУ ПФУ в Одеській області.
Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 12.06.2025 № 032350032358 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком. Крім того, згідно із цим рішенням загальний страховий стаж позивачки складає 28 років 01 місяць, що є недостатнім для призначення пенсії. До страхового стажу не зараховано періоди роботи не враховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 25.08.1982, а саме: період роботи з 12.02.1989 по 31.12.1991 на території РРФСР, оскільки відсутні документи про неотримання в РФ пенсійних виплат за зазначені періоди та період роботи з 01.01.1992 по 31.05.1993 на території РФ, оскільки в червні 2023 року Україна припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (а. с. 17).
Згідно із розрахунком стажу для призначення пенсії за віком страховий стаж позивачки складає 28 років 01 місяць (а. с. 18).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 12.06.2025 № 032350032358 позивачці протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком з мотивів не зарахування до страхового стажу періодів роботи у РФ, а тому його слід визнати протиправним та скасувати.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років станом на 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років пов`язується з наявністю страхового стажу, тривалість якого поступово збільшується, і зокрема у період з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року становить не менше 32 років.
Згідно з частиною другою статті 26 зазначеного Закону, у разі відсутності необхідного страхового стажу, визначеного частиною першою цієї статті, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 років за наявності страхового стажу, який у 2025 році становить від 22 до 32 років.
За змістом частини першої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж – це період, протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісячно сплачено страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частинами другою та четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що обчислення страхового стажу здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі даних системи персоніфікованого обліку, а за періоди до її впровадження – на підставі документів, визначених законодавством, що діяло раніше. При цьому періоди трудової діяльності, які враховувалися до стажу роботи до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу на умовах, передбачених попереднім законодавством.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У разі її відсутності або відсутності відповідних записів порядок підтвердження стажу встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі – Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку, є трудова книжка. Водночас за її відсутності або відсутності необхідних записів стаж може підтверджуватися іншими документами, виданими за місцем роботи, служби чи навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що у випадках відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній, а також за наявності неправильних чи неточних записів, для підтвердження стажу приймаються, зокрема, дані реєстру застрахованих осіб, довідки, виписки з наказів, особові рахунки, відомості на виплату заробітної плати, письмові трудові договори та інші документи, що містять відомості про періоди роботи.
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавець визначив як умови призначення пенсії за віком відповідний вік та наявність страхового стажу, а також встановив вичерпний перелік способів підтвердження такого стажу, зокрема за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку. При цьому відсутність трудової книжки або недоліки у її веденні не можуть бути безумовною підставою для неврахування відповідних періодів роботи за умови підтвердження їх іншими належними та допустимими доказами.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 25.08.1982 позивачка у період з 12.02.1989 по 14.10.1989 (запис №9 ) працювала в офіцерській столовій військової частини п. п. НОМЕР_3 на посаді нарізника хліба; з 14.10.1989 по 27.08.1991 (запис №10) була переведена на посаду повара 2 розряду у цій же столовій; у період з 27.08.1991 по 31.05.1993 (записи №11–№13) працювала на посаді офіціанта.
Аналіз зазначених записів трудової книжки позивачки свідчить, що вони виконані належним чином, містять чіткі відтиски печатки відповідного підприємства та підписи уповноважених посадових осіб, не містять виправлень, підчисток чи інших застережень, які могли б викликати сумніви у їх достовірності, а відтак є належними та допустимими доказами, що підтверджують відповідні періоди трудової діяльності позивачки.
Відповідно до частини другої статті 4 Закону № 1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж передбачені національним законодавством у сфері пенсійного забезпечення, застосуванню підлягають норми міжнародного договору.
Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067-VI права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються як законодавством України, так і законодавством держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.
Суд апеляційної інстанції враховує, що правовідносини щодо зарахування до страхового стажу періодів роботи, набутих на території Російської Федерації, регулюються, зокрема, Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а також Угодою між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14.01.1993.
Відповідно до частини другої статті 6 Угоди від 13.03.1992 для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасниць зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання чинності цією Угодою.
Згідно з положеннями статті 6 Угоди від 14.01.1993 трудовий стаж, у тому числі стаж, що обчислюється у пільговому порядку, а також стаж роботи за спеціальністю, набутий на територіях обох держав, взаємно визнається сторонами, при цьому обчислення такого стажу здійснюється відповідно до законодавства держави, на території якої здійснювалась трудова діяльність.
Крім того, частиною другою статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів від 15.04.1994 передбачено взаємне визнання сторонами трудового стажу, включаючи стаж, набутий на пільгових підставах і за спеціальністю.
Отже, системний аналіз наведених норм міжнародного та національного законодавства дає підстави для висновку, що трудовий стаж, набутий позивачем на території Російської Федерації, підлягає зарахуванню до страхового стажу в Україні, за умови його належного документального підтвердження, а обчислення такого стажу здійснюється відповідно до законодавства держави, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Аналогічна правова позиція щодо застосування наведених норм права та зарахування відповідних періодів трудової діяльності висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019 у справі № 676/6166/16-а, від 16.04.2020 у справі № 555/2250/16-а та від 20.07.2020 у справі № 174/421/17, які суд апеляційної інстанції враховує з метою забезпечення єдності судової практики.
Водночас суд апеляційної інстанції враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 Україна вийшла з Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, укладеної 13.03.1992.
Разом з тим, відповідно до статті 13 зазначеної Угоди кожна держава-учасниця має право вийти з неї шляхом направлення письмового повідомлення депозитарію, при цьому дія Угоди припиняється для такої держави після закінчення шести місяців з дня отримання повідомлення. Водночас прямо передбачено, що пенсійні права громадян, які виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили у разі виходу держави-учасниці.
Отже, суд дійшов висновку, що припинення участі України в зазначеній Угоді не має зворотної дії в часі та не впливає на права позивачки щодо зарахування до страхового стажу періодів трудової діяльності, набутих у період її чинності.
З огляду на те, що позивачка здійснювала трудову діяльність на території Російської Федерації у період, коли вищевказані міжнародні договори були чинними, у відповідача були відсутні правові підстави для відмови у зарахуванні відповідних періодів роботи до страхового стажу.
За таких обставин суд вважає, що період роботи позивачки з 01.01.1992 по 31.05.1993, підтверджений належними записами у трудовій книжці, підлягає зарахуванню до її страхового стажу для призначення пенсії за віком.
Щодо доводів відповідача про незарахування періоду роботи позивачки з 12.02.1989 по 31.12.1991 у зв`язку з відсутністю документів про неотримання пенсійних виплат на території Російської Федерації, суд зазначає таке.
Ні положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ні положення Угоди від 13.03.1992 не містять вимоги щодо обов`язкового подання особою документів, які підтверджують факт неотримання пенсії в іншій державі, як умови для призначення пенсії в Україні.
Порядок подання та оформлення документів для призначення пенсій визначений Порядком, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, який підлягає застосуванню у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії – 03.06.2025.
Відповідно до пункту 1.1 зазначеного Порядку заява про призначення пенсії подається до територіального органу Пенсійного фонду України через відповідний сервісний центр, а пунктом 2.1 встановлено вичерпний перелік документів, які додаються до такої заяви. При цьому зазначений перелік не містить вимоги про подання документа, що підтверджує неотримання пенсії в іншій державі.
Суд також враховує, що у поданій заяві від 03.06.2025 позивачка зазначила, що пенсія в іншій державі їй не призначалась та не виплачується, що не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами.
Згідно з частиною першою статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути зобов`язаний робити те, що не передбачено законодавством.
Отже, вимога відповідача щодо надання документів про неотримання пенсійних виплат у Російській Федерації не ґрунтується на вимогах закону, а відтак не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком.
Крім того, суд бере до уваги обставини, пов`язані із запровадженням в Україні воєнного стану, а також припиненням з 24.02.2022 акціонерним товариством «Укрпошта» приймання міжнародних поштових відправлень до Російської Федерації, що об`єктивно унеможливлює отримання позивачкою відповідних довідок від компетентних органів цієї держави.
За таких обставин відсутність інформації щодо неотримання пенсії на території іншої держави не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за основним місцем проживання особи.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 12.06.2025 № 032350032358 про відмову у призначенні позивачці пенсії за віком є протиправним, оскільки прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з безпідставним незарахуванням до страхового стажу спірних періодів роботи на території Російської Федерації, а тому підлягає скасуванню.
Відповідно до частини першої статті 45 Закону України № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім випадків, коли законом передбачено її призначення з більш раннього строку. Зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення особою пенсійного віку, якщо звернення за її призначенням відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення такого віку.
Як встановлено судом, позивачка звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії 03.06.2025, при цьому пенсійного віку вона досягла 26.06.2025, тобто звернення за призначенням пенсії відбулося в межах строку, визначеного законом.
За таких обставин суд дійшов висновку, що пенсія за віком підлягає призначенню позивачці з 27.06.2025, тобто з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.
З урахуванням встановлених у справі обставин, а також правової оцінки доказів, наданої судом, зокрема щодо обов`язковості зарахування до страхового стажу періодів роботи позивачки з 12.02.1989 по 31.12.1991 та з 01.01.1992 по 31.05.1993, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачка має достатній страховий стаж для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV.
Отже суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що задля ефективного захисту порушених прав позивачки необхідно визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 12.06.2025 № 032350032358 про відмову в призначенні пенсії та зобов`язати відповідача ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивачки період роботи 12.02.1989 по 31.12.1991 та з 01.01.1992 по 31.05.1993 відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 25.08.1982 та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, з 27.06.2025.
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд
постановив:
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2025 року у справі № 140/7337/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	З. М. Матковська