Справа № 450/1492/25     Головуючий у 1 інстанції:  ОСОБА_1  
Провадження № 11-кп/811/694/25    Доповідач:               ОСОБА_2  

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Миклашів Львівського (Пустомитівського) району Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Відповідно до ст. 75 КК України від відбування основного покарання ОСОБА_7 звільнено з випробуванням строком на 3 (три) роки.
Зобов`язано засудженого ОСОБА_7 відповідно до ст. 76 КК України, не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу пробації, повідомляти ці органи про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації .
Початок відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту оголошення вироку.
Запобіжний захід обраний ОСОБА_7 у вигляді нічного домашнього арешту, відповідно до ухвали суду від 17.04.2025, залишено в силі до набрання вироку законної сили.
Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.
Згідно з вироком, 15 лютого 2025 року, приблизно о 22.15 год, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «ЗАЗ FORZA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по автодорозі М06 сполученням «Київ - Чоп», на 544 км + 900 м, поблизу с. Бережани Львівського району Львівської області, в напрямку до м. Чоп, порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, а саме: Розділу 1 п. 1.5 «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати житію або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; Розділу 2 п. 2.3 б) «бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», п. 2.3 д) «не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»; Розділу 12 п. 12.1 «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», п. 12.9 б) «водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», 3.31 «Зона обмеження максимальної швидкості» або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил»; вимоги дорожньої розмітки 1.1 Розділу 34, які виразилися в тому, що він керуючи транспортним засобом проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, рухаючись у крайній правій смузі руху зі швидкістю приблизно 90 км/год, де дозволена максимальна швидкість руху становить 70 км/год, на правому заокругленні дороги по напрямку його руху, втратив контроль над керованим транспортним засобом та без причин технічного характеру, всупереч вимогам дорожньої розмітки 1.1 додатку 2 ПДР, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де відбулося зіткнення із автопоїздом у складі спеціалізованого сідлового тягача марки «Маn ТGХ 18.440», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та напівпричепу марки «Коgеl S 24», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_12 , який рухався в напрямку до м. Києва.
В результаті порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пасажир автомобіля марки «ЗАЗ FORZA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження: тупа травма голови у вигляді рани на правій тім`яній ділянці; тупа травма грудей у вигляді прямого перелому груднини на рівні 2 міжребер`я, непрямих переломів ребер з 3-го по 7-е ребро справа по задній пахвовій лінії, з пошкодженням пристінкової плеври та з крововиливами в оточуючі міжреберні м`язи, множинних крововиливів тканину та прикореневі ділянки легень, множинних розривів тканини правої легені та в прикореневих ділянках обох легень, крововиливу в навколоаортальну жирову клітковину та в тканину середостіння, крововиливу в плевральні порожнини; тупу травму живота у вигляді множинних розривів капсули правої долі печінки по діафрагмальній поверхні, гемоперитонеум, розриву тканини селезінки в ділянці зв`язкового апарату з крововиливом навколо; тупа травма органів заочеревини у вигляді крововиливу в праву навколониркову жирову клітковину та перелому правої лобкової кістки з крововиливом в оточуючі м`які тканини, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті; пасажир цього ж автомобіля ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження: поєднана травма тіла у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, перелому передньої гайморової пазухи зліва, забою м`яких тканин правої половини обличчя, множинних саден обличчя, закритого перелому остистих відростків грудних хребців на рівні Тн3-Тн6, множинних переломів крижової кістки зліва, закритих переломів правих 7,8,9 ребер по лопатковій лінії, лівого 9-го ребра по лопатковій лінії, лівого 10-го ребра паравертебральній лінії, з розвитком правобічного пневмогемотораксу, лівобічного пневмотораксу, забою обох легень, травми живота з розривом селезінки і внутрішньою кровотечою та розривом сечового міхура, забою підшлункової залози, забою обох нирок, закритого багатоуламкового перелом тіла лівої лопатки, крижової кістки, лонної та сідничних кісток, кісток тазу справа, забійної рани правого стегна, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Окрім цього пасажир автомобіля марки «ЗАЗ FORZA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження: закриту хребетно-спинно-мозкову травму у вигляді переломів тіла 7-го, дужки 3-го шийних хребців, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення та пасажир цього ж автомобіля ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження: закриту хребетно-спинно-мозкову травму у вигляді компресійного перелому тіла 6-го шийного хребця з крайовим відривом передньо-нижнього краю, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення.
Такими своїми діями ОСОБА_7 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим особам тяжкі тілесні ушкодження та смерть кількох осіб, тобто злочин передбачений ч. 3 ст. 286 КК України.
Не погоджуючись із цим вироком, прокурор Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 , звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на термін 3 роки. В решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що оскаржений вирок підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Згідно вимог статей 65, 75 КК України, а також п.п. 2, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення про звільнення від відбування покарання має бути належним чином умотивоване. Обґрунтовуючи можливість застосування вимог ст. 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд послався на те, що вину він визнав повністю, щиро розкаявся, позитивно характеризується за місцем проживання та праці, має постійне місце праці, виховувався в неповній сім`ї, вчинив злочин з необережності, позицію потерпілих, які просять суд обрати обвинуваченому не суворе покарання. 
На переконання прокурора, зазначені обставини не дають підстав для застосування ст. 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 . Вказані обставини суду необхідно враховувати при призначенні покарання в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі від 5 до 10 років. Указаний злочин відноситься до категорії тяжких. 
Звертає увагу, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, об`єктивна сторона якого виразилась у порушенні ним Правил дорожнього руху, в результаті чого відбулось ДТП, внаслідок якого двоє осіб загинули та ще двоє отримали тяжкі тілесні ушкодження. За цих обставин, вважає, що судом безпідставно звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, тобто суд застосував закон, який не підлягав застосуванню. 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просили відмовити у задоволенні апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.
Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_11 заперечили проти задоволення апеляційної скарги.
Потерпілий ОСОБА_10 у вирішенні апеляційної скарги послався на розсуд суду, зазначивши, що обвинувачений ОСОБА_7 навіть не попросив вибачення у матері загиблого ОСОБА_13 . 
Потерпілі ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а також їх представник ОСОБА_17 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання, у таке не з`явились. 16 грудня 2025 року представник потерпілих ОСОБА_17 подав заяву, у якій просить провести апеляційний розгляд у його відсутності та відсутності потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; вказав, що у вирішенні апеляційної скарги сторона потерпілих покладається на розсуд суду. 
Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.
Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.
За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та заподіяло тяжкі тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_11 . 
Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, то такі, на переконання колегії суддів, є слушними, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Приписами ч. 1 ст. 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім визначених законом випадків, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
За змістом цієї норми закону, підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, належним чином мотивоване у вироку, про можливість її виправлення без відбування покарання. Такий висновок суду повинен ґрунтуватися на відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, її посткримінальну поведінку, характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, наявність чи відсутність судимостей тощо. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини в сукупності, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання в умовах застосування положень ст. ст. 75, 76 КК України.
На переконання колегії суддів, зазначені вимоги закону при призначенні ОСОБА_7 покарання та визначенні порядку його відбування були дотримані місцевим судом не в повному обсязі.
Як слідує з оскарженого вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції зазначив про: ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину; заподіяні наслідки та його ставлення до них; дані про особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, має позитивну характеристику за місцем проживання та праці, має постійне місце роботи, виховувався в неповній сім`ї, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, вчинив злочин з необережності; думку потерпілих, які просили суд обирати несуворе покарання та поклались на розсуд суду; позицію прокурора, який просив суд обрати мінімальне покарання, передбачене ч. 3 ст. 286 КК України, та ізолювати обвинуваченого від суспільства; обставини, які пом`якшують покарання, - притягнення до кримінальної відповідальності вперше, сприяння слідству та суду у встановленні істини у справі, щире каяття у вчиненому; відсутність обставин, що обтяжують покарання. 
Покликавшись на вказані обставини, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України основного покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а також про можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
При цьому будь-яких переконливих мотивів в обґрунтування рішення стосовно звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суд у вироку не навів.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Втім, ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції, належним чином не оцінив і не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, а саме те, що керуючи технічно справним транспортним засобом, обвинувачений порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , та заподіяло тяжкі тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .
Апеляційний суд вважає, що навіть попри вчинення ОСОБА_7 злочину через необережність, враховуючи тяжкість наслідків у виді загибелі двох людей та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ще двом потерпілим, наявні підстави стверджувати, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що без відбування обвинуваченим покарання такі заходи не здатні забезпечити реалізацію визначеної у ст. 50 КК України мети, захистити права і свободи інших осіб від протиправних посягань, а відтак застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України не сприятиме досягненню справедливого балансу між його правами та свободами й інтересами держави та суспільства.
На думку апеляційного суду, призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання з випробуванням за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими водіями.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що вчинений обвинуваченим ОСОБА_7 тяжкий злочин є суспільно небезпечним, його наслідки – невідворотними, а мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його щодо особи, яка вчинила злочин.
При цьому, покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла висновку про помилкове застосування положень ст. 75 КК України, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання в порядку п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України з ухваленням апеляційним судом нового вироку в цій частині за правилами, визначеними у п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України, колегія суддів відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує загальні засади призначення покарання, які враховані судом першої інстанції, те, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, передбачений ч. 3 ст. 286 КК України, у результаті якого настали незворотні наслідки у вигляді смерті двох людей, а ще двом потерпілим заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, ставлення обвинуваченого до вчиненого та вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 основне покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На переконання колегії суддів, саме таке покарання відповідатиме принципам співмірності вчиненому, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Наявність в обвинуваченого постійного місця праці, те, що він виховувався в неповній сім`ї, та позитивна характеристика за місцем проживання не можуть враховуватись як підстава для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.
Позиція потерпілих щодо призначення обвинуваченому несуворого покарання також не є підставою для звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, оскільки, як виснував Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18, думка потерпілих хоч і враховується при призначенні покарання, однак не є визначальною.
За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання слід скасувати, з ухваленням нового вироку в цій частині.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 420, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2025 року щодо ОСОБА_7  скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок у цій частині.
Призначити  ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки. 
Строк відбуття покарання  ОСОБА_7 рахувати з моменту звернення вироку до виконання. 
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2    ОСОБА_3 ОСОБА_4