ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 р. 	Справа № 520/2472/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., м. Харків, повний текст складено 23.02.26 по справі № 520/2472/26
за позовом Військової частини НОМЕР_1 
до  ОСОБА_1   
про стягнення збитків (шкоди) за невиконання умов контракту,

ВСТАНОВИВ:
Військова частина НОМЕР_1 (далі - позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач), в якому просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 збитки в сумі 271 200,00 грн за невиконання умов контракту.
В позовній заяві серед іншого, позивач просив поновити строк встановлений на подання позовної заяви, з урахуванням того, що весь особовий склад військової частини НОМЕР_1 , на підставі наказу ОСУВ ІНФОРМАЦІЯ_1 №116/1/615т/ОКП від 24.08.2022, бойового наказу командира бригади №34/12/119т від 25.08.2022, бойового розпорядження командира 20 армійського корпусу від 30.10.2025 №2654/3/БР/4205дск, бойового наказу командира бригади від 18.11.2025 №530/217т на даний час виконують завдання щодо утримання зайнятих районів, рубежів і позицій, відбиття ударів противника, прориву оборони противника, розгрому його військ, захоплення важливих районів, рубежів і об`єктів, в цілому виконують завдання з протидії збройній агресії Російської Федерації за для збереження незалежності та волі народу України по даний час.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2026 позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення збитків (шкоди) за невиконання умов контракту залишено без руху. Надано позивачеві термін - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання доказів наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, на які посилається позивач в клопотанні, а саме щодо того, що особовий склад та командування військової частини НОМЕР_1 , включаючи юристів, відповідно до бойових розпоряджень, здійснювали відповідні заходи щодо стримання збройної агресії РФ на території України на період існування спірних правовідносин по даній справі, а саме починаючи з 27.09.2025 по день подання позовної заяви та надати до суду докази направлення вимоги ОСОБА_1 про добровільне відшкодування заподіяної державі шкоди.
На виконання зазначеної ухвали, 19.02.2026 через систему "Електронний суд" представником позивача до суду подано заяву про поновлення процесуального строку звернення до суду.
В обґрунтування поданої заяви позивач посилається на факт запровадження воєнного стану та зазначає, що відповідно до бойових розпоряджень, здійснюють відповідне заходи щодо стримання збройної агресії РФ на території України. Також додатково зазначили, що відповідно до статті 10 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" №160-ІХ (далі - Закон №160-ІХ) не передбачають обов`язку командира направити вимогу особі, яка завдала шкоду, окрім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону, згідно до яких передумовою звернення до суду з відповідним позовом має бути відмова особи від добровільного відшкодування шкоди, а це, у свою чергу, може передбачати звернення до особи з відповідною вимогою, на яку особа може подати відмову чи взагалі проігнорувати її, що також можна буде розцінювати як відмову. Вказує, що ОСОБА_1 не підпадав під критерії, визначені частинами третьою, четвертою та п`ятою статті 10 та частиною першою статті 12 цього Закону №160-ІХ від 03.10.2019, оскільки він не був на момент подання позову військовозобов`язаним, резервістом, посадовою (службовою) особою в розумінні цього Закону, командиром (начальником), притягненим до кримінальної відповідальності або звільненим з військової служби, оскільки останнього виведено в розпорядження командира із зупиненням всіх передбачених виплат до його повернення у частину. При цьому, ОСОБА_1 не втратив статусу військовослужбовця, але застосувати положення частини 1 статті 10 Закону №160-ІХ від 03.10.2019 до нього є неможливим, оскільки останній з моменту самовільного залишення місця служби перестав виконувати обов`язки військової служби.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду. У задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку на звернення до суду – відмовлено. Позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення збитків (шкоди) за невиконання умов контракту - повернуто позивачеві.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 по справі №520/2472/26 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що оскаржуване рішення не відповідає критерію мотивованості. Вказує, що позивачем не надано до суду першої інстанції наказів органів військового управління під час усунення недоліків позовної заяви, оскільки такі накази мають гриф секретності, а тому не могли бути подані до клопотання про поновлення строків звернення до суду, тому позивач посилався на них лише в контексті існування конкретних наказів і розпоряджень органів військового управління, які зобов`язували особовий склад позивача приймати участь у заходах, спрямованих на вжиття дій з оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, що є пріоритетним завданням будь-якого військового формування Держави. 
Крім того, позивач стверджує, що Військова частина НОМЕР_1 насправді обмежена у виборі кількості представників, штатних працівників для захисту своїх інтересів, оскільки здійснення представництва інтересів військової частини у суді, виходячи із нормативноправового врегулювання цих питань, організації штатної структури, посадових обов`язків, видатків та інших факторів, не надає повноважень командиру частини уповноважити будь-кого на представництво інтересів військової частини у судах, зокрема ці повноваження можуть бути покладені лише на офіцерів юридичної служби частини, кількість яких, у спірний період, складала 1-2 особи.
Вказує, що пріоритетними завданнями під час правового режиму воєнного стану є, у першу чергу, захист Держави, її громадян від збройної агресії ворога в незалежності від того, якими саме завдання та у якому місці від лінії бойового зіткнення здійснюють представники сил безпеки та оборони України з посиланням на висновки Верховного Суду.
Відповідач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову є стягнення шкоди за невиконання умов контракту, яка була встановлена під час проведення службового розслідування, підсумки якого затверджені наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2025 №4686.
При цьому, позивач звернувся до суду з даним позовом 06.02.2026 року, тоді як приписами ч. 2 ст. 122 КАС України встановлено тримісячний строк звернення до суду з даними позовними вимогами.
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та застосуванню норм матеріального та процесуального права колегія суддів зазначає наступне.
Так, предметом позову є стягнення шкоди за невиконання умов контракту, яка була встановлена під час проведення службового розслідування, підсумки якого затверджені наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2025 №4686.
Верховний Суд у постанові від 18 січня 2024 року в справі № 520/11225/23 здійснив комплексний аналіз норм Закону № 160-ІХ та зробив висновок, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди (стаття 4). У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб (частина друга статті 8). Поряд із цим, нормами Закону № 160-ІХ передбачено випадки, коли причини завдання шкоди, її розмір та винна особа можуть бути встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом. У таких випадках службове розслідування може не призначатися. У разі, якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню (частина сьома статті 8). Наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством (частина перша статті 14). Разом із цим, у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. (стаття 12).
З огляду на зміст наведених положень Закону № 160-ІХ Верховний Суд указав, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди, про що командир (начальник) видає відповідний наказ. Однак, термін у три роки передбачений саме для притягнення особи до відповідальності. Водночас відшкодування завданої шкоди у передбачених статтею 12 Закону випадках здійснюється у судовому порядку. При цьому, Закон № 160-ІХ не визначає строки звернення до суду щодо відшкодування такої шкоди.
За таких умов, при визначенні строку звернення суб`єкта владних повноважень до суду з позовом про відшкодування завданої шкоди застосуванню підлягають відповідні норми КАС України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.12.2024 по справі № 400/5284/22.
Частиною першою статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки – це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені – встановлюються судом.
Згідно з частиною першою статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
За приписами абзацу другого частини другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, для правильного обчислення тримісячного строку визначальним є встановлення дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог.
Як встановлено, зі змісту позовної заяви, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2025 №4686 «Про результаті проведення службового розслідування», яким проведення цього службового розслідування завершено, визначено розглянути питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності у разі повернення до місця служби військовослужбовця за контрактом розвідника 2 розвідувального відділення розвідувального взводу НОМЕР_2 штурмового батальйону солдата ОСОБА_1 за самовільне залишення місця служби в умовах воєнного стану, відсутність на військовій службі без поважних причин тривалістю понад 3 (три) доби, з 19.09.2025 по час завершення службового розслідування.
Отже, Військова частина НОМЕР_1 встановила факт самовільного залишення місця служби ОСОБА_1 саме - 27.09.2025.
Тобто 27.09.2025 є датою початку обчислення трьохмісячного строку для звернення до суду з цим позовом.
Матеріали справи свідчать, що з адміністративним позовом Військова частина НОМЕР_1 звернулася 06.02.2026 через систему "Електронний суд", тобто із пропуском 3-місячного строку звернення до суду.
Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України, частинами першою-другою якої встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Разом з цим, системний аналіз положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування ч. 1 ст. 121 КАС України, уперше сформульованою у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19, правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Однак, закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Тому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані із дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:
1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;
2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;
3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;
4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі сплином установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Зазначені висновки щодо питання поновлення пропущеного процесуального строку сформовано Верховним Судом у постанові від 31.05.2023 року у справі №160/9356/22.
Згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи заявника, викладені в заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, зокрема, що з 24.02.2022 військова частина виконує завдання з відсічі збройної агресії Російської Федерації, заходів, щодо оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, на підставі наказу ОСУВ Хортиця №116/1/615т/ОКП від 24.08.2022, бойового наказу командира бригади №34/12/119т від 25.08.2022, бойового розпорядження командира 20 армійського корпусу від 30.10.2025 №2654/3/БР/4205дск, бойового наказу командира бригади від 18.11.2025 №530/217т, самі по собі не підтверджують існування обставин, які створили перешкоди та заважали заявнику звернутися до суду з позовом вчасно, оскільки жодного з перелічених наказів на підтвердження вказаних обставин позивачем до суду не надано, як і не надано обґрунтованих пояснень щодо неможливості надання таких наказів, які на думку позивача, підтверджують поважність причин пропущеного строку звернення до суду із даним позовом.
Варто зазначити, що питання щодо поновлення строку звернення до суду у випадку його пропуску з причин пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні було предметом дослідження Верховним Судом, зокрема у постановах від 04 квітня 2023 року у справі № 140/1487/22, від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18, від 23 грудня 2022 року у справі № 760/5369/19, від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, від 02 червня 2022 року у справі у №757/30991/18-а.
Так, у наведених постановах Верховний Суд зауважив, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
За усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною.
У постанові від 28 листопада 2022 року у справі № 140/11951/21 Верховний Суд указав, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та часу, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.
Колегія суддів зазначає, що указані військовою частиною НОМЕР_1 обставини, пов`язані з воєнним станом в Україні, враховуючи її завдання та функції, могли утруднити дотримання установленого законом строку звернення до суду, водночас у цьому питанні також необхідно зважати на надані позивачем докази, інші обставини та тривалість пропущеного строку.
Разом з тим жодних доказів на підтвердження обставин, що перешкоджали позивачу протягом вказаного періоду реалізувати своє право на звернення до суду з позовом, позивач не надав ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції.
Представником позивача не додано до матеріалів справи доказів на підтвердження того, що все командування та ввесь особовий склад військової частини НОМЕР_1 , в тому числі працівники юридичного відділу (відділу правового забезпечення) у період з 27.09.2025 по теперішній час безперервно беруть участь у бойових діях.
Довідка про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України щодо офіцера юридичної служби військової частини НОМЕР_1 капітана юстиції ОСОБА_2 , як особи, що уповноважена представляти інтереси військової частини НОМЕР_1 в судах України в період з 27.09.2025 по 06.02.2026, як підстава пропуску строку звернення до суду не може бути визнана поважною причиною, оскільки позивач як суб`єкт владних повноважень зобов`язаний забезпечити безперервність та належну організацію своєї діяльності, у тому числі здійснення правової роботи та представництво інтересів у суді. Тимчасова відсутність окремої посадової особи, зокрема юриста, не звільняє такий орган від обов`язку забезпечити здійснення правової роботи та представництво своїх інтересів, оскільки командир військової частини наділений необхідними організаційно-розпорядчими повноваженнями для покладення відповідних функцій на інших осіб або залучення представника, у тому числі адвоката. Таким чином, навіть за умови перебування штатного юриста на бойових завданнях у позивача були наявні реальні та доступні механізми для своєчасного звернення до суду. Невикористання таких можливостей свідчить про відсутність об`єктивних та непереборних перешкод і має розцінюватися як організаційна бездіяльність, що виключає визнання причин пропуску строку поважними.
Посилання представника позивача на звернення до суду в порядку черговості виконуваних завдань в порядку їх пріоритетності, колегія суддів також вважає не поважною причиною пропуску строку звернення до суду із даним позовом, оскільки дотримання внутрішньої черговості виконання завдань не є обставиною, що об`єктивно унеможливлює своєчасне звернення до суду, та не звільняє від обов`язку дотримання встановлених законом процесуальних строків.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що небажання позивача вчасно реалізувати процесуальні права та недоведення факту того, що можливість подання ним позовної заяви у визначені законом строки не залежали від його волевиявлення або було зумовлено вагомими та непереборними обставинами, свідчить про втрату можливості захисту порушених, на переконання позивача, прав у судовому порядку.
Такий підхід відповідає принципу правової визначеності (res judicata) як складової верховенства права, а також законності (заборони незастосування норми закону, яка відповідає критерію якості, передбачуваності та легітимної мети).
Цей висновок корелюється з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 13.02.2024 №140/9165/23, яку суд враховує в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.
Отже, не реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в межах строку звернення до суду зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.
Аргументи позивача про немотивованість судового рішення є необгрунтованими та фактично зводяться до незгоди з висновками суду та намагання переоцінити докази, що виходить за межі перевірки критерію мотивованості судового рішення. 
Так, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що обов`язок суду щодо мотивування рішення не означає необхідності надання відповіді на кожен аргумент сторін, а передбачає викладення достатніх мотивів для розуміння логіки прийнятого рішення. Аналогічний підхід відображено і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у справі Серявін та інші проти України, де зазначено, що хоча суди зобов`язані мотивувати свої рішення, це не може сприйматись як вимога детально відповідати на кожен аргумент.
Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції містить належне обгрунтування, зокрема наведено аналіз поданих позивачем доказів та зазначено мотиви з яких суд дійшов відповідних висновків, колегія суддів доходить висновку, що доводи позивача в цій частині є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. 
Таким чином, зважаючи на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом та не довів наявність поважних причин його пропуску, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про повернення позовної заяви.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції.
У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу при вирішення питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
З огляду на вищенаведений підхід, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглянувши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 по справі № 520/2472/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий