ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 р.	Справа № 440/15772/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 24.11.2025, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/15772/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Комунального некомерційного підприємства "Решетилівська центральна лікарня Решетилівської міської ради Полтавської області"   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка, апелянт) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Решетилівська центральна лікарня Решетилівської міської ради Полтавської області» (далі - КНП «Решетилівська центральна лікарня Решетилівської міської ради Полтавської області», відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення КНП «Решетилівська центральна лікарня Решетилівської міської ради Полтавської області» про припинення розгляду звернень ОСОБА_1 стосовно оформлення консультаційного висновку лікаря невропатолога за результатами консультації від 03.09.2025, який сформований в МІС «МедЕйр». 
24.11.2025 ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду відмовлено у відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до КНП «Решетилівська центральна лікарня Решетилівської міської ради Полтавської області» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Роз`яснено позивачу право звернутись з даним позовом до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивачка подала на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 24.11.2025 і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначила, що спір у цій справі стосується неналежного виконання делегованих публічних функцій та оскарження індивідуального акту-відмови, він є публічно-правовим за своєю суттю і належить до адміністративної юрисдикції. Незважаючи на те, що відповідач зареєстрований як некомерційне підприємство, його діяльність у сфері медичного обслуговування, гарантованого державою, має публічно-правовий характер: відповідач створений органом місцевого самоврядування і функціонує в рамках виконання державної (публічної) політики у сфері охорони здоров`я. Воно є виконавцем Програми державних гарантій медичного обслуговування населення, фінансування за якою здійснюється Національною службою здоров`я України - державним органом за публічні кошти. Спір виник у зв`язку із неналежним невиконанням відповідачем своїх функцій, а саме бездіяльність по документуванню результатів публічної послуги в Електронній системі охорони здоров`я (МІС «МедЕйр»), що регламентується публічними нормативними актами Міністерства охорони здоров`я. Лист від 14.10.2025 № 01.1-19/1137 про припинення розгляду звернень апелянта є індивідуальним актом (рішенням), прийнятим відповідачем у процесі виконання ним публічної функції, передбаченої статтею 40 Конституції України та ЗУ «Про звернення громадян». Коли відповідач прийняв рішення про припинення розгляду звернень, він виступає як інший суб`єкт, який здійснює публічно владну управлінську функцію (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим статтею 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду повідомлені належним чином.
Від апелянта по справі ОСОБА_1 , від відповідача надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивачка звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення КНП «Решетилівська центральна лікарня Решетилівської міської ради Полтавської області» про припинення розгляду звернень ОСОБА_1 стосовно оформлення консультаційного висновку лікаря невропатолога за результатами консультації від 03.09.2025, який сформований в МІС «МедЕйр».
Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що КНП «Решетилівська центральна лікарня Решетилівської міської ради Полтавської області» не є суб`єктом владних повноважень відповідно до визначення, яке міститься в положеннях статті 4 КАС України. У правовідносинах, про які повідомляє позивачка, що в них склався спір, КНП «Решетилівська центральна лікарня Решетилівської міської ради Полтавської області» також не виконує жодних владних управлінських функцій відносно неї, в тому числі не має делегованих повноважень. Отже, даний спір не є таким, що має публічно-правовий характер, а тому позов ОСОБА_1 не підсудний адміністративному суду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
За змістом статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до частин 1, 2 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:
1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;
2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);
3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;
4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;
5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);
6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
За змістом пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
За змістом пункту 2 частини 1 статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому:
хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Крім того, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14.06.2016 у справі № 21-41а16, від 11.04.2017 у справі № 808/2298/15, постановах Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 15.05.2019 у справі № 0540/6280/18-а, від 16.10.2019 у справі № 636/3748/17, від 01.02.2022 у справі №120/7546/20-а та інших і є усталеною у судовій практиці.
Отже, зі змісту зазначених вище правових норм вбачається, що під юрисдикцію адміністративного суду підпадають спори, які виникають між двома або більше визначеними суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб`єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, водночас на цих суб`єктів покладено обов`язок виконувати вимоги та приписи. При цьому необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що спір є публічно-правовим, адже, відповідач здійснює публічно-владні управлінські функції, делеговані повноваження та надає публічні послуги, а лист від 14.10.2025 № 01.1-19/1137 є індивідуальним актом (рішенням), прийнятим відповідачем у процесі виконання ним публічної функції, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Колегія суддів вважає такі доводи ОСОБА_1 необґрунтованими з огляду на таке.
Зі змісту позовних вбачається, що вони стосуються заяви позивачки про оформлення консультаційного висновку лікаря невропатолога за результатами консультації 03.09.2025 у МІС «МедЕйр».
Відповідачем є Комунальне некомерційного підприємства «Решетилівська центральна лікарня Решетилівської міської ради Полтавської області».
За змістом статті 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 № 2801-XII (далі - Закон № 2801-XII): 
заклад охорони здоров`я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників і фахівців з реабілітації;
медична допомога - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами;
медичне обслуговування - діяльність закладів охорони здоров`я, реабілітаційних закладів, відділень, підрозділів та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію у встановленому законом порядку, у сфері охорони здоров`я, що не обов`язково обмежується медичною допомогою та/або реабілітаційною допомогою, але безпосередньо пов`язана з їх наданням.
Відповідно до статті 16 Закону № 2801-XII мережа державних і комунальних закладів охорони здоров`я формується з урахуванням планів розвитку госпітальних округів, потреб населення у медичному обслуговуванні, необхідності забезпечення належної якості такого обслуговування, своєчасності, доступності для громадян, ефективного використання матеріальних, трудових і фінансових ресурсів. Існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена.
Заклад охорони здоров`я провадить свою діяльність на підставі статуту (положення), що затверджується власником закладу (уповноваженим ним органом).
Залежно від форми власності заклади охорони здоров`я утворюються та функціонують як державні, комунальні, приватні чи засновані на змішаній формі власності. Державні та комунальні заклади охорони здоров`я не підлягають приватизації.
За організаційно-правовою формою заклади охорони здоров`я комунальної власності можуть створюватися та функціонувати як комунальні некомерційні товариства або комунальні установи. Заклади охорони здоров`я комунальної власності можуть створюватися та функціонувати шляхом здійснення співробітництва територіальних громад у формах, передбачених законом.
Водночас, як було зазначено вище до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Колегія суддів зауважує, що спірні правовідносини врегульовані нормами Законів України «Про звернення громадян», «Про інформацію», «Основи законодавства України про охорону здоров`я». 
Неналежний розгляд звернення особи у порядку Закону України «Про звернення громадян» може слугувати предметом розгляду у адміністративному судочинстві за умови, що суб`єкт, до якого скеровано звернення, здійснює публічно-владні управлінські функції. 
Водночас з матеріалів справи вбачається, що відповідачем є юридична особа, комунальне некомерційне підприємство, видами діяльності якої є: діяльність лікарських закладів, стоматологічна практика, спеціалізована медична практика, загальна медична практика, тобто відповідач здійснює господарську діяльність у сфері охорони здоров`я відповідно до статті 17 Закону № 2801-XII.
Отже, КНП «Решетилівська центральна лікарня Решетилівської міської ради Полтавської області» не є органом державної влади чи органом місцевого самоврядування, не виконує жодних владних управлінських функцій чи делегованих владних повноважень, а отже не є суб`єктом владних повноважень в розумінні КАС України.
При цьому метою звернення позивачки було отримання консультаційного висновку лікаря-невролога, незгода з медичним діагнозом, зазначеним в електронній системі охорони здоров`я, тобто спрямоване на захист права на охорону здоров`я. 
За змістом статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право на охорону здоров`я та на медичну допомогу визначені, зокрема, в статтях 283, 284 ЦК України, і є особистими немайновими правами, що забезпечують природне існування фізичної особи.
Згідно з абзацом першим частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується положеннями статті 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням «Серявін та інші проти України», та пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень.
Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Враховуючи вищезазначене, дослідивши фактичні обставини та питання права, які лежать в основі цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін, оскільки судом було правильно встановлено всі обставини справи, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 294, 312, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року по справі № 440/15772/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.А. Спаскін   О.В. Присяжнюк   	

Повний текст постанови складено 26.02.2026.